Справа № 200/11556/18-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року справа №200/11556/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 200/11556/18-а (головуючий 1 інстанції Голубова Л.Б. повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов'янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної школи,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 (далі-позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області (далі-відповідач, орган соціального захисту) про визнання протиправними дій щодо відмови у призначенні допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_2, зобов'язання призначити їй соціальну допомогу на дітей одиноким матерям, яку виплатити в порядку, встановленому законодавством, починаючи з 27.06.2018 року; стягнення моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн; допустити негайне виконання рішення в межах суми стягнення за один місяць та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення (а.с. 4-13).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року позов задоволено частково (а.с. 85-90).

Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області щодо відмови у призначенні державної допомоги на дітей одиноким матерям по заяві ОСОБА_2 від 27 червня 2018 року. Скасовано розпорядження управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області від 25 липня 2018 року про відмову в призначенні допомоги за заявою ОСОБА_2 від 27 червня 2018 року. Зобов'язано Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 27 червня 2018 року про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям з урахуванням правової позиції суду, викладеної в рішенні суду. Зроблено розподіл судових витрат. В решті позовних вимог - відмовлено.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що Управління не має законних підстав для призначення позивачу допомоги на дітей одиноким матерям, через неможливість підтвердження її складу сім'ї та обчислення сукупного доходу згідно із Методикою обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженою спільним Наказом Мінсоцполітики, Міністерством фінансів від 15.11.2001 року № 486/202/524/455/3370. Звертає увагу, що відповідно до листа Управління освіти, молоді та спорту Великоновосілківської районної державної адміністрації від 28.11.2018 року № 01-24/1688, старший син ОСОБА_2, ОСОБА_3, заклади освіти Великоновосілківського району Донецької області не відвідує. Також зазначив, що предметом спірних відносин є відмова у призначенні соціальної допомоги, а не її припинення. При розгляді справи не було взято до уваги той факт, що у документах наданих позивачем є невідповідність, а саме: у медичних документах виданих на тимчасово окупованій території України щодо інвалідності другої дитини ОСОБА_4, вказана дитина зазначена як ОСОБА_5, тобто те саме прізвище що і у старшого сина, відносно якого вона не є одинокою матір'ю. Вважає, що оскільки Постанова КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та Постанова КМУ від 27.12.2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми» не визнані неконституційними, вони підлягають обов'язковому виконанню на всій території держави. Крім того, при винесенні рішення судом неправильно розділено витрати понесені на сплату судового збору (а.с. 100-104).

Від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що на день прийняття рішення про призначення соціальної допомоги пункти 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», як і Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування та абзац 10 пункту 1 Постанови КМУ «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 року № 637 були визнані не чинними та скасовані постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 року. В подальшому вказане рішення Окружного адміністративного суду міста Києва підтримані судами апеляційної та касаційної інстанції та залишено без змін. Звертає увагу, що предметом спору у даній справі є призначення передбачених законом виплат відносно її молодшого сина ОСОБА_4, по відношенню до якого вона є одинокою матір'ю. Відсутність вдома її старшого сина ОСОБА_3 не повинна бути підставою у відмові в призначенні вказаної соціальної допомоги, оскільки зазначена обставина не скасовує того факту, що ОСОБА_3 належить до складу її сім'ї. Вважає, що позивачем виконані всі вимоги для призначення і виплати допомоги на дітей одиноким матерям. Просила відмовити відповідачу у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2019 року залишити без змін (121-126).

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Згідно вимог частин 1, 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги та пояснень до неї, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_2 є громадянкою України, та згідно паспортних даних зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14-15).

ОСОБА_2 є матірю двох малолітніх синів - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 19-20).

Судами встановлено, що відносно молодшої дитини - ОСОБА_4 позивач є одинокою матір'ю, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 15 травня 2018 року (а.с. 21-22).

Згідно довідок від 26.06.2018 року № та № позивача та її сина ОСОБА_4 взято на облік як внутрішньо переміщених осіб у смт. Велика Новосілка Донецької області (а.с. 17-18).

27.06.2018 року позивач звернулася до УСЗН Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області з заявою про призначення державної допомоги на дітей одиноким матерям.

Листом відповідача від 02.08.2018 року № 6846 позивачу повідомлено, що у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання (згідно списків на перевірку від УСЗН) її дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 позивачу відмовлено в призначенні допомоги на дітей одиноким матерям на підставі витягу з протоколу № 114 засідання комісії з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.07.2018 року(а.с. 23).

Розпорядженням відповідача від 25.07.2018 року позивачу було відмовлено у призначенні допомоги (а.с. 81). Підставою для відмови вказано витяг з протоколу № 114 засідання комісії з питань призначенні (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.07.2018 року (а.с. 80).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 09.07.2018 року № 10801 місце проживання позивача з молодшим сином ОСОБА_4 за адресою реєстрації ВПО підтверджено, однак не підтверджено місце проживання її старшого сина ОСОБА_3 (а.с. 82).

Предметом розгляду даної справи є правомірність відмови УСЗН Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області позивачу у призначенні соціальної допомоги на дітей одинокім матерям відносно її молодшого сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Конституція України гарантує правовий захист, матеріальну і моральну підтримку материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям (стаття 24 Конституції України).

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлює Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811-XII від 21 листопада 1992 року (далі - Закон № 2811-XII).

Відповідно до статті 1 Закону № 2811-XII громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Статтею 3 Закону № 2811-XII визначені види державної допомоги сім'ям з дітьми.

Відповідно до цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім'ям з дітьми:

1) допомога у зв'язку з вагітністю та пологами;

2) допомога при народженні дитини;

2-1) допомога при усиновленні дитини;

4) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування;

5) допомога на дітей одиноким матерям.

Всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у частині другій статті 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника) (стаття 5 Закону № 2811-XII).

Статтею 18-1 Закону № 2811-XII встановлено, що право на допомогу на дітей одиноким матерям мають одинокі матері (які не перебувають у шлюбі), одинокі усиновлювачі, якщо у свідоцтві про народження дитини або документі про народження дитини, виданому компетентними органами іноземної держави, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку (рішенні про усиновлення дитини), відсутній запис про батька (матір) або запис про батька (матір) проведено в установленому порядку органом державної реєстрації актів цивільного стану за вказівкою матері (батька, усиновлювача) дитини.

Відповідно до статті 18-2 Закону № 2811-XII допомога на дітей одиноким матерям призначається за наявності витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідки про народження, виданої виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) ради, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документа про народження, виданого компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку.

«Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми», затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1751 від 27 грудня 2001 року, визначає умови призначення і виплати таких видів державної допомоги сім'ям з дітьми, передбачених Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Порядок № 1751).

Пунктом 35 Порядку № 1751 визначено, що для призначення допомоги на дітей одиноким матерям до органу соціального захисту населення подаються такі документи:

1) заява про призначення допомоги, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики;

2) витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану, або довідка про народження, видана виконавчим органом сільської, селищної, міської (крім міст обласного значення) рад, із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, або документ про народження, виданий компетентним органом іноземної держави, в якому відсутні відомості про батька, за умови його легалізації в установленому законодавством порядку;

3) копія свідоцтва про народження дитини;

4) довідка про реєстрацію місця проживання матері та дитини. У разі неможливості одержати таку довідку допомога призначається на підставі висновку про початкову оцінку потреб дитини та сім'ї, наданого центром соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, із зазначенням факту проживання дитини з матір'ю. Якщо дитина навчається за межами населеного пункту, в якому проживає мати, і не перебуває на повному державному утриманні, подається довідка про реєстрацію місця проживання матері та довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування (навчання) дитини.

Суд звертає увагу, що відповідачем не заперечується факт подання позивачем повного пакету документів для призначення допомоги на дітей одиноким матерям визначеної п. 35 Порядку № 1751.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

З огляду на вказані норми права суд апеляційної інстанції вважає, що вирішальним для визначення права особи на отримання допомоги одинокій матері є підтвердження витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження дитини або довідки про народження із зазначенням підстави внесення відомостей про батька дитини до актового запису про народження дитини відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, оскільки спірна грошова допомога призначається не усім одиноким матерям, а лише тим, відомості про батька дитини якої внесено відповідно до абзацу першого частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

Як вже зазначалось відносно молодшої дитини - ОСОБА_4 позивач є одинокою матір'ю, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України від 15 травня 2018 року (а.с. 21-22).

Суд вважає помилковим висновок апелянта про те, що відсутність вдома старшого сина позивача - ОСОБА_3 є непідтвердженням фактичного місця проживання дитини та позбавляє її права на отримання вказаної соціальної допомоги виходячи з наступного.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та її малолітні діти, є громадянами України, мають такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Згідно з частиною 2 статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Затверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави.

Суд зазначає, що статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Вказаний Закон, відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 4 зазначеного Закону визначається, що облік внутрішньо переміщених осіб шляхом видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Підставою для взяття на облік такої особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення. Для отримання довідки внутрішньо переміщена особа має звернутися до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту населення за місцем фактичного проживання із заявою про отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Як встановлено судом, підтверджене матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач у встановленому чинним законодавством порядку взятий на облік як внутрішньо переміщена особа.

Згідно з пунктом 54 Порядку № 1751 у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім'ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і не може обмежуватися в залежності від місця проживання. Крім того, нормами чинного законодавства не передбачена така умова у призначенні виплати допомоги одинокій матері та допомоги малозабезпеченій сім'ї як відсутність за зареєстрованим місцем проживання.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснено у відповідності до вимог ст. 139 КАС України. Рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін рішення суду першої інстанції і відмови в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 200/11556/18-а за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 200/11556/18-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 6 березня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова