Справа № 814/3534/14
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

05 березня 2019 року

справа №814/3534/14

адміністративне провадження №К/9901/27106/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року у складі судді Єнтіної А.П.

та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у складі суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В., Крусяна А.В.

у справі № 814/3534/14

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В :

20 листопада 2014 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі підприємець, позивач у справі) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток, про застосування штрафної санкції, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску, вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

28 січня 2015 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 4 листопада 2014 року. Суд зазначив, що порушено вимоги Податкового кодексу України, які полягають у включенні до складу витрат, не підтверджених документально, та витрат по придбанню товарів, що не призначаються до використання у господарській діяльності.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, визнано протиправними та скасовано податкову вимогу в частині визначення боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2012-2013 роки на суму 29 399,7 грн, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску в частині нарахування на суму 2783,75 грн, податкове повідомлення-рішення в частині збільшення грошового зобов'язання за 2012 рік на суму 43,46 грн, податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій в розмірі 510 грн в повному обсязі.

У червні 2016 року позивач подав касаційну скаргу, в який, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Враховуючи, що постанова Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 січня 2015 року вже скасована постановою Одеського апеляційного адміністративного суду, перегляду касаційним судом підлягає постанова суду апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача до Верховного Суду не надходив, що не перешкоджає перегляду рішення суду апеляційної інстанцій.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції відповідає.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що податковим органом проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2012 року до 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт № 3030/173/НОМЕР_1, яким встановлені порушення позивачем:

- пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2012 року у розмірі 6 072,36 грн,

- пункту 51.1 статті 51, підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України щодо не включення до сум доходу, виплаченого фізичним особам-підприємцям за надані послуги та придбаний товар на протязі 3 1 січня 2012 року по 30 червня 2012 року,

- пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 2 частини 1 статті 7, частини 11 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», підпункту 4.1.1 пункту 4.1, підпункту 4.3.1 пункту 4.3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, внаслідок чого занижена сума єдиного внеску на загальну суму - 69 987,21 грн, в тому числі за 2012 рік - 66 862,78 грн, за 2013 рік - 3 124,43 грн.

До таких висновків податковий орган прийшов внаслідок встановлення завищення позивачем витрат за 2012 рік та включення до їх складу витрат, які не пов'язані з господарською діяльністю позивача на загальну суму 35 720 грн., невірним розрахунком бази оподаткування для сплати єдиного внеску за 2012-2013 роки, невключення сум доходу, виплаченого на користь фізичних осіб-підприємців за надані послуги та придбаний товар протягом 2012-2013 років до податкових розрахунків суми доходу (ф.1-ДФ) та ненаданні останніх до податкового органу.

На підставі акта перевірки відповідачем прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 04 листопада 2014 року № про збільшення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 9 108,54 грн., в тому числі за основним платежем 6 072,36 грн. та штрафними санкціями 3 036,18 грн.,

- податкове повідомлення-рішення від 04 листопада 2014 року № про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 510 грн.,

- рішення № від 04 листопада 2014 року про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску в розмірі 6 842,5 грн.,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 жовтня 2014 року № Ф-, якою визначена сума недоїмки зі сплати штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 69 987,21 грн.

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Абзацом «в» підпункту 138.10.2 пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України (що діяла на момент спірних правовідносин) визначено, що до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

За приписами підпункту 139.1.9. пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Суд погоджується з думкою суду апеляційної інстанції, що витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів є витратами операційної діяльності та при підтверджені їх відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами можуть бути віднесені фізичною особою - підприємцем до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю.

Проте, позивач, надавши квитанцію до прибуткового касового ордеру про здійснення оплати за послуги страхування, не надав відповідного договору страхування, який міг би підтвердити факт страхування автомобіля саме позивача, який він використовував у власній господарській діяльності. Відомості про такий договір відсутні і в касаційній скарзі.

За таких обставин Суд погоджується з доводами суду апеляційної інстанції про не підтвердження позивачем зв'язку страхових платежів із здійсненням господарської діяльності.

Щодо висновків податкового органу про наявність недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2012-2013 роки у розмірі 69987,21 грн., на підставі чого податковим органом 10 жовтня 2014 року складена вимога № Ф-.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску врегульований Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (надалі Закон 2464) та Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, яка затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 27 вересня 2010 року №21-5 та зареєстрована в Мінюсті України 27 жовтня 2010 року за № 994/18289.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини 1 статті 7 Закону 2464 для платників, що перебувають на загальній системі оподаткування, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Підпункт 4.1.1 пункту 4.1 вищезазначеної Інструкції передбачає, що єдиний внесок нараховується на суми, що визначені базою для нарахування єдиного внеску, які не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат чи на інші цілі за дорученням отримувача.

Відповідно підпункту 4.3.1 пункту 4.3 Інструкції обчислення єдиного внеску платниками, в т.ч. до яких відноситься позивач, здійснюється щомісячно на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.

Відповідно до підпункту 4.5.1 пункту 4.5 Інструкції обчислення сум єдиного внеску платниками, що перебувають на загальній системі оподаткування, здійснюється на підставі даних річних податкових декларацій та отриманих від податкових органів відомостей про результати перевірок діяльності таких осіб, що призвели до збільшення або зменшення розміру доходу, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

З приводу підтвердження висновків податкового органу щодо наявності у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, апеляційним судом призначалась судова економічна експертиза.

Згідно висновків експертизи від 25 лютого 2016 року № 773-774-775, обґрунтованим є нарахування податковим органом заборгованості зі сплати єдиного внеску протягом 2012-2013 років в розмірі 40 587,51 грн.

Розраховуючи належний до сплати розмір єдиного внеску, експерт виходив з помісячних сум чистого доходу позивача відповідно до даних книги обліку доходів та витрат за вказаний період.

Суд апеляційної інстанції не погодився з розрахунками єдиного внеску за 2012-2013 роки, які складені, як позивачем, так і податковим органом, та погодився з доводами та висновками експерта, оскільки вони ґрунтуються на законі та відповідають реальним обставинам.

Враховуючи вищезазначене, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10 жовтня 2014 року № Ф-, якою визначена сума недоїмки зі сплати штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині 29 399,7 грн.

В інший частині постанова Одеського апеляційного адміністративного суду позивачем не оскаржена.

Верховний Суд визнає, що суд апеляційної інстанцій не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого касаційна скарга позивача залишається без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2016 року у справі № 814/3534/14 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер