Справа № 2040/7313/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 р.Справа № 2040/7313/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Тацій Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року та на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р., головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., м. Харків, повний текст рішення складено 13.11.19 року по справі № 2040/7313/18

за позовом Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому просить суд:скасувати Вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2018 року № Ю- та Рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.05.2018 року, які складені на підставі акту документальної перевірки від 20.03.2018 року № 988/20-40-13-16-07/08680906, які складені головним управлінням ДФС у Харківській області; стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області на користь Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" суму судових витрат при їх наявності.

Рішенням Харківський окружний адміністративний суд 08.11.2018р. адміністративний позов Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100) задоволено в повному обсязі. Скасовано вимогу Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2018 року № Ю-. Скасовано рішення Головного управління ДФС у Харківській області № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.05.2018 року. Стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м. Харків, вул. Пушкінська, 46) на користь Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" сплачений судовий збір у сумі 23270 (двадцять три тисячі двісті сімдесят) грн. 62 коп.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. заяву представника позивача № 7/14/58911/фд від 12.11.2018 року про розподіл судових витрат у справі задоволено частково. Стягнуто на користь Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" грошові кошти на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області.

ГУ ДФС у Харківській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає рішення суду таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, з викладенням в ньому висновків, які не відповідають обставинам справи. Вказує , що суд першої інстанції невірно застосував приписи пп.4 п.2 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Також, вважає , що не підлягають стягненню витрати на правничу допомогу , оскільки в даному випадку юридичні послуги надавалися не адвокатом який займається незалежною професійною діяльністю, а саме фізичною особою підприємцем. Просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 ,прийняти по справі нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі; скасувати ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 і прийняти по справі нове судове рішення, яким в задоволенні заяви буде відмовлено у повному обсязі.

Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" надало до суду відзив на апеляційну скаргу , заперечує проти вимог апеляційної скарги, вказує , що судом першої інстанції, правильно встановлено обставини справи, досліджено докази та постановлено законне та обґрунтоване рішення і ухвала , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року та ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018 року залишити без змін, стягнути з відповідача судові витрати понесені відповідачем по справі, докази пояснення яких буде надано суду додатково, в разі наявності підстав для їх стягнення.

Заслухавши доповідача судді-доповідача, пояснення представників сторін , присутніх у судовому засіданні , , дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що з 20.02.2018 року до 04.03.2018 року ГУ ДФС у Харківській області проведена планова документальна виїзна перевірка ДП «Підприємство ДКВС України (№100)» (податковий номер 08680906) на підставі наказу ГУ ДФС України у Харківській області №758 від 07 лютого 2018 року виданого начальником ГУ ДФС у Харківській області Рибаковим М.В., з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі- єдиний внесок), військового збору за період з 01.10.2015 року по 31.12.2017 року, за результатами перевірки складено акт планової документальної виїзної перевірки ДП «Підприємство ДКВС України (№100)» (податковий номер 08680906) від 20.03.2018 року № 988/20-40-13-16-07/08680906 .

Перевіркою встановлено (п.3 Висновку ) порушення позивачем п.2 ст.6, абз.1.п.1 ст.7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», установою занижено базу нарахування єдиного внеску на суму 4 701 135,79 грн., у жовтні-грудні 2016 року, січні-грудні 2017 року за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених: у жовтні 2016 року на суму 242 430,54 грн.; у листопаді 2016 року у сумі 240 812,43 грн.; у грудні 2016 року на суму 227 235,28 грн.; у січні 2017 року у сумі 192 017,69 грн.; у лютому 2017 року у сумі 265 631,60 грн.; у березні 2017 року у сумі 283 494,52 грн.; у квітні 2017 року у сумі 310 012,67 грн.; у травні 2017 року у сумі 349 729,38грн.; у червні 2017 року у сумі 373 776,62 грн.; у липні 2017 року у сумі 358 805,19 грн.; у серпні 2017 року у сумі 361 646,67 грн.; у вересні 2017 року у сумі 369 765,94 грн.; у жовтні 2017 року у сумі 385 021,60 грн.; у листопаді 2017 року у сумі 360 893,83 грн.; у грудні 2017 року у сумі 379 861,83 грн. та п.4 Висновку - порушення п.2 ст.6, ст..8, п.2 ст.9 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», занижено суму нарахованого єдиного внеску1 034 249,88 грн., у жовтні-грудні 2016 року, січні-грудні 2017 року за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених, а саме: у жовтні 2016 року на суму 53 334,72 грн.; у листопаді 2016 року у сумі 52 978,73 грн.; у грудні 2016 року на суму 49 991,76 грн.; у січні 2017 року у сумі 42 243,89 грн.; у лютому 2017 року у сумі 58 438,95 грн.; у березні 2017 року у сумі 62 368,79 грн.; у квітні 2017 року у сумі 68 202,78 грн.; у травні 2017 року у сумі 76 940,46 грн.; у червні 2017 року у сумі 82 230,86 грн.; у липні 2017 року у сумі 78 937,14 грн.; у серпні 2017 року у сумі 79 562,27 грн.; у вересні 2017 року у сумі 83 348,50 грн.; у жовтні 2017 року у сумі 84 704,75 грн.; у листопаді 2017 року у сумі 79 396,64 грн.; у грудні 2017 року у сумі 83 569,60 грн.

Позивач не погодився з висновками акту планової документальної виїзної перевірки, подав свої заперечення . 15.05.2018 року позивачем отримано відповідь відповідача «Про розгляд заперечення до акту «Про результати планової документальної виїзної перевірки Державного підприємства «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)» від 20.03.2018 року за № 988/20-40-13-16-07/08680906, вих..№19373/10/20-40-13-16-12 від 11.05.2018 року (Додаток №3), в якій вказано, що викладені в акті від 20.03.2018 року про результати планової документальної виїзної перевірки Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)» (податковий номер 08680906) з питань правильності обчислення, повноти та своєчасності сплати податку з доходів фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р. є вірними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

22.05.2018 року позивачем отримані: вимога про сплату боргу (недоїмки) від Відповідача від 16.05.2018 року №Ю- (Додаток №4), де зазначалося, що станом на 20 березня 2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 1 034 249,88 грн. та відповідно до ст..25 Закону про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, акта документальної перевірки від 20.03.2018 року № 988/20-40-13-16-07/08680906, ВИМАГАЄ сплатити суми недоїмки в сумі 1 034 249,88 грн.; рішення від 16.05.2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником податків своєчасно не нарахованого єдиного внеску про застосування штрафних санкцій (Додаток №5), яке складено на підставі матеріалів перевірки від 20.03.2018 року № 988/20-40-13-16-07/08680906, і за наслідками якої донараховано 1 034 249,88 грн., єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та вирішено застосувати штрафні санкції у розмірі 517 124,94 грн.

Позивач не погодившись з вказаними вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ю- та рішенням № , направив скаргу до державної фіскальної служби України ОСОБА_2 з одночасним направленням копії до Головного управління ДФС у Харківській області вих..№7/14/259/П/Фд від 30.05.2018 року (Додаток№6), рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

05.07.2018 року на адресу ДП «Підприємство ДКВС України (№100)» надійшла відповідь на скаргу , а саме рішення про результати розгляду скарги від 02.07.2018 року вих. №22137/6/99-99-11-02-02-25 (Додаток №7), яким встановлено , що вимога про сплату боргу(недоїмки) від 16.05.2018 №Ю- та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.05.2018 № ГУ ДФС у Харківській області підлягає залишенню без змін, а скарга ДП «Підприємство ДКВС України (№100)» від 30.05.2018 №7/14/259П/Фд- без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов'язкові державні соціальному виплати по страхованих особах не надав , тому вимога Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2018 року № Ю- та рішення Головного управління ДФС у Харківській області № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 16.05.2018 року винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а отже підлягають скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов'язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов'язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Положеннями статті 162 Податкового Кодексу України визначено, що платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема податковий агент.

Об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України).

Згідно пункту 167.1 статті 167 Податкового Кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до підпункту 14.1.48 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв'язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)" є державною установою, яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Так, відповідно до п.п. 6 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Порядок використання праці засуджених осіб та нараховує їм заробітну плату врегульовано положеннями статті 118 Кримінально-виконавчого кодексу України зі змінами, внесеними Законом України № 1492-VI.II від 07.09.2016: якою визначено, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

Відповідно до абазу 3 ч.1 ст.118 Кримінально-виконавчого кодексу України праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Згідно статті 122 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 1.2 Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 № 396/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11.03.2013 за № 387/22919, засуджені залучаються до праці: у центрах трудової адаптації; у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Згідно з п. 5.1 зазначеної Інструкції праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості.

Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт.

Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати.

Порядок оподаткування оподаткування доходів, нарахованих (виплачених, наданих) платнику податку податковим агентом, визначений п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Положеннями п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Згідно зі ст. 18 Податкового кодексу України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов'язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

В силу положень ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов'язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Чинним законодавством не визначено порядок оподаткування доходів фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

В свою чергу аналіз наведений норм права дає підстави для висновку, що особою відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку; на податкового агента покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Тобто, законодавством визначено декілька обов'язкових підстав залучення засуджених до суспільно корисної праці, а саме це:

- укладення між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором) строкового трудового договору, за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції.

- засуджені , які залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно абз.1 п.1 ст.4 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" «Платниками єдиного внеску є: 1) роботодавці:

підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;»

Згідно абз.1 п. 1 ст.7 Закону України від 08 липня 2010 року №2464-V! „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" «Єдиний внесок нараховується:

1) для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону. - на суму нарахованої кожній застрахований особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послу) за цивільно-правовими договорами».

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів, які регламентують спірні правовідносини, дозволяє зробити висновок про те, що в силу вимог закону Державне підприємство «Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№100)» не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі не є найманими працівниками в розумінні ст. 2 Кодексу законів про працю України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що доказів того, що позивач є роботодавцем для засуджених та укладав строкові трудові договори, здійснював виплату заробітної плати засудженим та сплачував за засуджених загальнообов'язкові державні соціальному виплати по страхованих особах відповідачем не надано.

Посилання податкового органу на копію витягу головної книги по рахунку № 6612 по заробітній платі за 2016 та 2017 роки як на доказ який підтверджує нарахування позивачем заробітної плати засудженим ,до увагу судом не приймаються , оскільки з вказаного витягу неможливо ідентифікувати кому та за який відпрацьований час було нараховано заробітну платню тощо.

Як пояснює позивач та свідчать матеріали справи , Засуджені, які відбувають покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)» залучаються до праці на державному підприємстві «Підприємство державної-кримінально-виконавчої служби України (№100)» на підставі договору про співпрацю б/н від 09.01.2013 року, відповідно до якого сторони домовились про співпрацю сторін по залученню до праці та професійному навчанню засуджених, а також з метою фінансування системи покарань. Залучення засуджених до праці відбувається тільки на підставі строкового трудового договору укладеного між засудженими та державною установою «Темнівська виправна колонія (№100)». Фактична виплата заробітної плати засудженим здійснюється державною установою «Темнівська виправна колонія (№100)». Виплата заробітної плати засудженим підприємством позивача не здійснювалася.

У правовідносинах щодо організації залучення до суспільно-корисної оплачуваної праці засуджених, які відбувають покарання в державній установі «Темнівська виправна колонія (№100)» позивач не являється податковим агентом, як таким, стосовно заробітної плати та доходів отриманих засудженими до позбавлення волі осіб.

Тобто , доводи апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, наведені без з'ясування та аналізу дійсних обставин та порядку нарахувань оплати за суспільно-корисну працю засуджених до позбавлення волі та відповідних відрахувань.

Отже, оскільки судовим розглядом встановлено відсутність обов'язку позивача щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо протиправності вимоги Головного управління ДФС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 16.05.2018 року № Ю- та рішення Головного управління ДФС у Харківській області №.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог та необхідності їх задоволення.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу згідно ухвали суду від 19.11.2018р., виходячи з наступного.

Приймаючи ухвалу про часткове задоволення заяви представника позивача № 7/14/58911/фд від 12.11.2018 року про розподіл судових витрат у справі , суд першої інстанції виходив з того , що позивачем з метою отримання правової допомоги щодо ведення адміністративної справи № 2040/7313/18 укладено Договір № 8-ПД/Г-95 від 06.09.2018 року. За надання правової допомоги у справі позивачем сплачено 10 000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2433 від 30.10.2018 року, банківською випискою про списання коштів від 30.10.2018 року. Факт надання правової допомоги підтверджується Договором № 8-ПД/Г-95 від 06.09.2018 року, Актом про надання послуг (приймання виконаних робіт) від 08.11.2018 року до Договору № 8-ПД/Г-95 від 05.09.2018 року, Розрахунком та обґрунтуванням витрат на правову допомогу. Однак , дана справа є справою незначної складності, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що розмір витрат не є співрозмірним та пропорційним до предмету спору.

Однак , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно п.1 ч.3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Зокрема, згідно ч.3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Так, відповідно до частин четвертої та п'ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім зазначеного вище колегія суддів звертає увагу на положення ч.6 та ч.7 КАС України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим .

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 р. № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про відшкодування правової допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI).

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно пунктів 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону №5076-VI до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 28 Правил адвокатської етики, схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 р. (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону № 5076-VI порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку ( квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати.

Матеріали справи свідчать , що договір про надання юридичних послуг від 05.10.2018 №8- ПД/Г-95 та акт прийому передачі виконаних робіт від 03.05.2018 укладені та підписані не з адвокатом, а з ФОП ОСОБА_6.

Відповідно до Єдиного державного реєстр юридичних осіб і фізичних осіб підприємців та громадських формувань у ФОП ОСОБА_6 основним видом діяльності є: код КВЕД 69.10 Діяльність у сфері права.

Тобто, в даному випадку юридичні послуги надавалися не адвокатом, який займається незалежною професійною діяльністю, а саме фізичною особою підприємцем. Аналогічного висновку, про неможливість визнання витрат, як таких що здійсненні на правову допомогу, якщо вони надані не адвокатом, дійшов і Конституційний Суд України у рішенні № б-рп/2013. В контексті статті 59 Конституції України до складу судових витрат на юридичні послуги, що підлягають відшкодуванню особі, відносяться суми, сплачені такою особою, якщо інше не передбачено законом, тільки за послуги адвоката.

З огляду на викладене, враховуючи вищенаведені вимоги законодавства , колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про розподіл судових витрат у справі та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, тому апеляційна скарга в цій часині підлягає задоволенню, а ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. підлягає скасуванню..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Харківській області задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 року по справі № 2040/7313/18 залишити без змін.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 19.11.2018р. скасувати, прийняти нову, якою у задоволенні заяви про розподіл судових витрат відмовити .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя З.Г. Подобайло
Судді А.М. Григоров Л.В. Тацій
Повний текст постанови складено 04.03.2019 року