Справа № 520/9716/18
Суддя: Панов М.М.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 р. № 520/9716/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Панова М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Кравчені Т.І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 Мусанна Канаан до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління ДМС України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 Мусанна Канаан звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд скасувати рішення ДМС України від 04.10.2018 №338-18; зобов'язати ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 - ОСОБА_3 Мусанна Канаан.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване рішення відповідача є протиправним, а дії такими, що суперечать нормам законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача та третьої особи проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що його рішення та дії є правомірними та вчиненими з дотриманням вимог законодавства.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_3 Мусанна Канаан, є громадянином ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за етнічним походженням араб, мусульманин - суніт за релігійним переконанням. Місце постійного проживання місто Дейр-ез-Зор. Середню освіту здобув у 2002 році. Цього ж року, з метою навчання виїхав до Молдови, м. Кишинів, де вивчав російську мову на підготовчому факультеті для іноземних студентів. У заяві-анкеті від 16.11.2017 позивач вказує, що після закінчення навчання на вищезазначеному факультеті, у 2003 році виїхав до України (м. Одеса) та вступив на навчання до Одеського національного політехнічного університету. Після закінчення навчання у вищезазначеному навчальному закладі позивач здобув кваліфікацію магістра та повернувся до ОСОБА_6. Повернувшись до ОСОБА_6, позивач отримав новий національний паспорт та у Лівані (м. Бейрут) оформив візу типу О до України.

Востаннє, 18.08.2010, позивач прибув до України авіасполученням з м. Алеппо до м. Одеси, звідки ОСОБА_3 Мусанна Канаан виїхав до м. Харків та вступив на навчання до аспірантури Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», де навчався 3 роки (довідка від 22.11.2011 №66-05-25/73). У 2013 році, позивач продовжив своє навчання в Національному технічному університеті «ХПІ» у якості стажиста кафедри «Органічного синтезу і нанотехнологій» (довідки від 12.02.2015 №66-05-270). В період навчання в Україні, позивачу продовжувався термін перебування. ОСОБА_3 Мусанна Канаан був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні ТР №041898 терміном дії до 01.06.2016. Однак, як зазначає позивач, 07.06.2016 був відрахований з університету за несплату грошових коштів за навчання.

Відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 119462 від 16.11.2017, оскільки ОСОБА_3 Мусанна Канаан порушив правила перебування іноземців та ОБГ в Україні, а саме ухилився від виїзду з України після закінчення терміну перебування 01.06.2016, чим порушив ЗУ «Про правовий статус іноземців та ОБГ в Україні».

Громадянин ОСОБА_7 Арабської ОСОБА_5, ОСОБА_3 Мусанна Канаан, 16.11.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30.10.2018 позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 18.09.2018 №85 про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 04.10.2018 № 338-18.

Особисто з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області позивач звернувся 16 листопада 2017 року. До заяви-анкети позивач долучив діючий національний НОМЕР_1, який виданий 16.08.2016 Посольством ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 в м. Києві, з терміном дії до 15.08.2018.

Позивач упевнений, що на даний момент існує загроза його життю в країні його походження ОСОБА_4 Арабській ОСОБА_5, через збройний конфлікт, який відбувається на її території. Крім того в своїй заяві-анкеті позивач вказує, що рідне місто Дейр-ез-Зор, де він проживав, зруйноване терористичною організацією «Ісламська держава».

У своїй заяві-анкеті від 16.11.2017 та у ході співбесід позивач вказав, що перебуваючи на території України, у 2013 та 2014 роках приймав участь у демонстраціях проти діючого президента ОСОБА_6 ОСОБА_8, через що він боїться повертатися на батьківщину.

Окрім того, позивач зазначив, що він військовозобовязаний, та у разі повернення до країни громадянської належності буде призваний до несення військової служби.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обовязки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Обовязок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обовязком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права, цей обовязок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обовязок доказу реалізовується позивачем у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у звязку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обовязок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє обєктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє позивача в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

З метою забезпечення попереднього розгляду заяви та у підтвердження своїх слів громадянин ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 ОСОБА_3 Мусанна Канаану в якості доказів додав документи, а саме: діючий національний паспорт ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 № 010916586, який виданий 16.08.2016 Посольством ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 в м. Києві, з терміном дії до 15.08.2018 з нотаріально завіреним перекладом; недійсний національний НОМЕР_2, виданий 10.06.2010, м. Дейр-ез-Зор, з терміном дії до 09.06.2016; довідку з Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» від 22.11.2011 №66-05-25/73; довідки про проходження стажування на факультеті міжнародної освіти НТУ «ХПІ» від 12.02.2015 № 66-05-270; копію протоколу про адміністративне правопорушення ПР МХК 119462 від 16.11.2017; інформацію по країні походження ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5.

Позивач вказує, що однією з причин, чому він не може та не бажає повертатися до ОСОБА_6 є те, що він військовозобовязаний та його можуть призвати на службу до урядової армії. Під час співбесіди проведеної з позивачем 04.04.2018 він повідомив, що «…я не служив в армії, треба служити…».

Щодо побоювання позивача бути призваним до служби в армії, інформація по країні походження (інформаційна підбірка виготовлена офісом УВКБ ООН у Києві) вказує наступне: «Обовязкове здійснення військової служби вказано у Національному ОСОБА_9 1953 року. Усі чоловіки віком від 18 до 40 років є військовозобовязаними за виключенням тих курдів, які є особами без громадянства…Покарання за ухилення від призову на військову службу залежить від обставин, та може коливатися від 1-6 місяців увязнення до 5 років…».

Згідно з п. 167 глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином. Отже, викладений позивачом факт не розглядався відповідачем як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

На сайті Міністерства оборони ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5, визначені випадки за яких громадянин може бути звільненим від несення військового обовязку. Слід зазначити, що чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території ОСОБА_6, так і за кордоном, у тому числі в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є Посольство ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 у м. Києві та Почесне консульство ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 в м. Одесі. Як повідомив позивач, у ході співбесіди від 04.04.2018, за такою відстрочкою він звертався у 2013 та 2014 роках, коли навчався у НТУ «ХПІ». На даний час, позивач відрахований з університету, та за відстрочкою від армії до Посольство ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 більше не звертався.

Відстрочка можлива за деякими обставинами: при одруженні з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родині одного сина, а також в умовах сплати відповідного мита. Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього, існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Як було встановлено, ОСОБА_3 Мусанна Канаан востаннє прибув до України у 2010 році, та за її межі з цього моменту нікуди не виїжджав, тобто позивач перебуває на території України вже близько 8 років.

Окрім цього з відкритих джерел встановлено наступне: "Президент ОСОБА_6 ОСОБА_8 підписав законодавчий указ № 32 від 2015 року про надання загальної амністії та звільнення від відповідальності за ухилення від призову в ряди збройних сил для всіх громадян, як всередині країни, так і за кордоном, а також за злочини, передбачені законом «Про військовий обов'язок і військову службу », вчинені до 25 липня 2015 року". Як передає сирійське державне інформаційне агентство САНА, указ вступив в силу з 25 липня.

Позивачем не доведено, що відмова від несення військової служби суперечить його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті.

У своїй заяві-анкеті від 16.11.2017 позивач повідомляє, що у 2013 та 2014 роках приймав участь у демонстраціях проти режиму діючого президента ОСОБА_8. Демонстрації в яких він приймав участь, проходили під стінами Посольства Російської Федерації в м. Києві, оскільки Російська Федерація підтримує режим президента ОСОБА_6. Доказів у підтвердження своїх слів позивач не надав.

У ході співбесіди, проведеної з позивачем 04.04.2018 він вказує, що через участь у демонстраціях боїться повертатися до країни громадянської належності. Однак позивач суперечить своїм твердженням, оскільки, як було вказано вище, позивач самостійно звертався до Посольства ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 щодо отримання відстрочки від армії. В матеріалах наявні довідки про проходження стажування на факультеті міжнародної освіти НТУ «ХПІ» від 12.02.2015 № 66-05-270, на яких проставлені відмітки Посольства ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 від 27.02.2015. Окрім того, у 2016 році позивач отримав новий національний паспорт, звернувшись до Посольства ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 в м. Києві. Тобто наявних доказів того, що він може зазнати переслідувань через участь у зазначених демонстраціях позивач не надав, та як було зазначено вище, з боку уряду країни громадянської належності (уряд режиму ОСОБА_8), позивачу було надано всі ті послуги, за якими він звертався.

У звязку з вищевикладеним, побоювання позивача зазнати переслідування через участь у демонстраціях проти режиму діючого президента ОСОБА_8 не знайшли свого підґрунтя, оскільки сам факт прийняття участі у демонстраціях не доведений самим позивачем.

Встановлено, що ОСОБА_3 Мусанна Канаан в останнє виїхав з ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 до України в 2010 році на навчання. Ситуація в країні його громадянської належності за час перебування в Україні змінилася. Позивачем долучена ІКП, яка містить загальну інформацію по ситуації в ОСОБА_6, та дає підстави стверджувати про наявність небезпеки для життя позивача. ОСОБА_3 Мусанна Канаан у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказує, що «…місто де я раніше проживав, терористичним угрупуванням ІГІЛ був зруйнований…».

Факт внутрішнього збройного конфлікту в ОСОБА_6 є загальновідомим та підтверджується численною інформацією ЗМІ та міжнародними організаціями (УВКБ ООН, «Міжнародна амністія», «ГюманРайтсВотч», «Міжнародний комітет Червоного Хреста»).

При вивченні документів та матеріалів справи ОСОБА_3 Мусанна Канаан Державною міграційною службою України, стосовно надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту враховувалась інформація по країні походження та регіону постійного проживання позивача на момент розгляду заяви-анкети.

Станом на 2018 рік, остання офіційна інформація УВКБ ООН по країні походження, шукачів захисту з ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5, оприлюднена на сайті УВКБ ООН - «Актуальна інформація про країну походження в допомогу при використанні рекомендацій УВКБ ООН по ОСОБА_6» за лютий 2017 рік та «Рекомендації з питань міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_4 Арабську ОСОБА_5» Редакція V за листопад 2017.

Згідно Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_4 Арабську ОСОБА_5, Редакція V, листопад 2017 р.: «…Незважаючи на зусилля по скороченню насильства за допомогою угод про деескалації, майже всі регіони ОСОБА_6 як і раніше охоплені насильством, яке виходить від різних державних і недержавних суб'єктів, що беруть участь в частково перетинаючихся конфліктах, і в яке все більшою мірою залучаються різні регіональні і міжнародні дійові особи. Як повідомляється, країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі сирійські урядові сили, угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі - «ІГІШ»), антиурядові озброєні угруповання і «Загони народної самооборони» (ОНБ)/«ОСОБА_4 демократичні сили » (СДС), в яких переважають курди, здійснюють контроль над різними регіонами країни і впливають на ситуацію в них. Конфлікт в ОСОБА_6 характеризується серйозними порушеннями усіма сторонами конфлікту МГП і міжнародного законодавства в галузі прав людини…».

Однак в документі також зазначено, що «…З моменту публікації в листопаді 2015 року документа УВКБ ООН «Рекомендації з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_4 Арабську ОСОБА_5. Редакція IV » сирійський уряд за підтримки союзників повернув контроль над значною частиною країни…».

Наявна інформація опублікована в даній Рекомендації, та мережі Інтернет ЗМІ, щодо безпекової ситуації в ОСОБА_4 Арабській ОСОБА_5 на даний час, вказує на те, що не вся територія ОСОБА_6 охоплена ситуацією загального насильства. Інформація вказує на поступове збільшення кількості населених пунктів, що приєдналися до процесу перемиря в ОСОБА_6. 22 липня 2017 року було також оголошено про укладення угоди про деескалацію між Росією і антиурядовими збройними угрупованнями щодо Східної Гути (провінція ОСОБА_10), після чого 24 серпня 2017 року було підписано угоду про перемир'я між основними антиурядовими збройними угрупованнями. «…Як повідомляється, упродовж 2016-2017 рр. сирійські урядові сили відвоювали у антиурядових озброєних угрупувань і ІГІШ значну частину території країни, зокрема, відповідно найбільше місто ОСОБА_6 Алеппо (у грудні 2016 року) і після прориву трирічної блокади ІГІШ, розташований на північному сході країни місто Дейр-ез-Зор (у вересні 2017 року). На момент підготовки цього матеріалу сирійські урядові сили здійснюють контроль над усіма великими містами, включаючи столицю країни ОСОБА_10 і більшість її передмість, міста Алеппо, Хомс, Хама, частково місто ОСОБА_1, більшість територій уздовж кордону з Ліваном, а також прибережний регіон, у тому числі провінції Латакія і Тартус…».

"…За період з січня по середину вересня 2017 року, за даними моніторингу УВКБ ООН, з сусідніх країн в ОСОБА_6 повернулося 57 тис. біженців. Як повідомляється, серед причин повернення біженців - бажання знайти членів сім'ї і перевірити стан майна, а також труднощі, з якими сирійські біженці стикаються в приймаючих країнах, де обмежені можливості працевлаштування, висока вартість життя і дорогі медичні послуги. Більше того, деякі біженці можуть повертатися на короткий час, щоб оцінити ситуацію і вирішити, безпечно і чи доцільно привозити свої сім'ї з країн притулку (тобто здійснюють так звані "перевірочні поїздки")…".

За даними IHSConflictMonitorBBC, зазначено, що з січня 2015 станом на 30 жовтня 2017 року ситуація в країні, щодо контролю території держави ІГІЛ значно змінилась.

Як встановлено вище, відповідно до інформації по країні походження, за останні три роки урядові війська за підтримки союзних сил звільнили місто і частину провінції Алеппо, столицю ОСОБА_11 і всі його околиці (перш за все Східну Гуту), нагір'я Каламун, величезні простори пустелі на сході і деблокували Дейр-ез-Зор, продовжується процес деескалації та відсутнє збройне протистояння урядових сил країни з терористичним угрупування ІДІЛ, так як майже вся територія країни знаходиться під контролем державної влади.

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI//ВВР. 2012, №16, ст.146, - біженець, - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

На основі відомостей, повідомлених позивачем у заяві-анкеті та у ході проведених співбесід, щодо аспекту переслідування позивача на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а саме на предмет відповідності вимогам пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не встановлено. Матеріали особової справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача. Позивач мусульманин, до жодної громадської, військової, релігійної чи політичної організації не належав. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були повязані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним ніколи не був.

У реєстраційному листу та у ході співбесіди від 22.11.2017 позивач вказав, що він ніколи не був членом будь-яких політичних, релігійних, військових чи громадських організацій, та ніколи не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства яке було пов'язано з національністю, політичною діяльністю або релігійною приналежністю в ОСОБА_11. Тобто немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Слід зазначити, що за час перебування в Україні, позивач звертався до Посольства ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 в м. Києві для отримання нового національного паспорта. Так позивач отримав національний НОМЕР_3, виданий 16.08.2016, з терміном дії до 15.08.2018.

Згідно з п.п. 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, несумісне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань».

Заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину через внутрішній збройний конфлікт та, як слідство, тяжке становище в області безпеки.

Зважаючи на значну нестабільність ситуації в ОСОБА_11, внутрішній збройний конфлікт та намагання усунення уряду країни, необхідно зазначити, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, особи, які змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в результаті внутрішніх та міжнародних збройних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобовязань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Позивач впевнений, що його призвуть до військової служби, в разі повернення до батьківщини, але він відмовляється бути причетним до збройного конфлікту, через небажання вбивати людей. Згідно з п. 167 глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, факт ухилення від військової служби чи дезертирство є кримінальним злочином. Отже, викладений позивачем факт не розглядається як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань.

Повідомлені позивачем побоювання повернення до країни його походження (пункт 3 цього Висновку), не дають підстав визначити позивача біженцем, через відсутність відповідних ознак біженця, викладених у Законі України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (пункт 1 частини 1 статті 1).

У звязку з вищевикладеним, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI // ВВР. 2012, № 16, ст.146, - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Позивач перебуває за межами країни своєї громадянської приналежності та не бажає повертатись через загрозу його життю. Заява містить твердження позивача щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину через внутрішній збройний конфлікт та, як слідство, тяжке становище в області безпеки. Отже слід дослідити, чи побоювання позивача зазнати шкоду у формі вбивства, поранення, фізичній недоторканості чи свободі, або іншої серйозної шкоди внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок через вказані причини, можуть вважатися підставами для отримання додаткового захисту.

Позивач на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, що причиною виїзду з країни його громадянської належності було навчання.

Слід звернути увагу на те, що позивач не відразу звертався за статусом біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У березні 2011 року в ОСОБА_11 почався конфлікт, який відбувався між владою країни та військовою опозицією, що набрав широкомасштабних розмірів. Однак, востаннє, прибувши з метою навчання в Україну у 2010 році, ОСОБА_3 Мусанна Канаан звернувся до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІ ОБГ ГУ ДМС України в Харківській області лише у листопаді 2017 року, чим порушив вимоги статті 5 Закону щодо порядку звернення особи із заявою. Слід зазначити, що вказана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви, та водночас, відображає рівень побоювань позивача зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (редакція від 15 травня 2014 року): «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим…». Тобто, несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Таким чином, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 14.03.2018 (справа №820/1502/17).

Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. Як вбачається з матеріалів справи, звернення позивача за захистом повязане з його небажанням служити в армії, однак позивачем не доведено, що відмова від несення військової служби суперечить його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення позивача до країни походження. Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU серйозної шкоди (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: (А) смертну кару або приведення її у виконання; (В) тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для позивачів в країні походження; (С) серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів. Вказане, в свою чергу, кореспондується з умовами, які містяться в пункті 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може само по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Окрім того, під час співбесіди позивач повідомив, що «…Питання: Які плани у Вас на майбутнє? Відповідь: Я хочу отримати візу в ОАЕ або Катар, щоб поїхати туди і працювати". (протокол співбесіди від 22.11.2017). Питання: З якою метою ви звернулися в ГУ ДМС України в Харківській області? Відповідь: Я хотів їхати в арабську країну Катар, але для сирійців закрили візи, у мене немає документів, я спочатку не хотів звертатися, але для того що б у мене було легальне знаходження на території України, я не можу нікуди більше виїхати…» (протокол співбесіди від 04.04.2018). Таким чином, як тільки позивач втратив підстави легального перебування на території України (скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні), з метою подальшого перебування на території України, позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 16.11.2017. З наданих особисто позивачем пояснень, вбачається, що при зверненні із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на меті у позивача було не отримання міжнародного захисту, а виключно отримання документів для легалізації. З вищевикладеного вбачається, що позивач звернувся до ГУ ДМС України у Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Згідно з п. 62 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців» УВКБ ООН, мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи проаналізовану інформацію по країні походження позивача, ОСОБА_3 Мусанна Канаан має змогу повернутися до місця постійного проживання, яке знаходиться під контролем державної влади, тобто життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

У звязку з вищевикладеним, позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За матеріалами справи ознак того, що позивач міг бути причетним до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено.

За даними управління Служби безпеки України в Харківській області, відділу Інтерполу та Європолу ГУ Національної поліції в Харківській області обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не виявлено.

Таким чином, було встановлено, що позивачу, громадянину ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 ОСОБА_3 Мусанна Канаан, при поверненні до країни громадянської належності, не існує обєктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто умови, передбачені пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 Мусанна Канаан.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 Мусанна Канаан (АДРЕСА_1, 61168) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01001, ), третя особа - Головне управління ДМС України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 61057, ) про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 березня 2019 року.

Суддя М.М.Панов