Справа № 810/2783/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2783/18 Головуючий у 1 інстанції: Терлецька О.О.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишиної О.М. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини - НОМЕР_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини - НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини - НОМЕР_1 , третя особа - Міністерство оборони України, в якому просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ №210 від 07.11.2014, яким прапорщика його виведено за штат та знято з усіх видів забезпечення; визнати протиправним та скасувати запис у його військовому квитку про виведення за штат - згідно наказу від 09.10.2014 № 210; зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення у розмірі: 18 174 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят чотири) грн. 40 коп. та інші виплати за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року згідно положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони від 11 червня 2008 року № 260 та згідно наказу 01.04.2015 № 89.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ №210 від 07.11.2014, яким прапорщика ОСОБА_1 виведено за штат та знято з усіх видів забезпечення.

Визнано протиправним та скасовано запис у військовому квитку ОСОБА_1 про виведення за штат - згідно наказу від 09.10.2014 № 210.

Зобов`язано командування військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у розмірі: 18 174 (вісімнадцять тисяч сто сімдесят чотири) грн. 40 коп. та інші виплати за період з жовтня 2014 року по квітень 2015 року згідно положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та деяким іншим особам, затвердженою Наказом Міністра оборони від 11 червня 2008 року № 260 та згідно наказу 01.04.2015 № 89.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Військова частина - НОМЕР_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт зазначає, що позивач оскаржує наказ №210 від 07.11.2014, про який він знав 01.04.2015 при звільненні, що свідчить про пропуск позивачем строків звернення до суду з даним позовом.

Крім того, апелянт зазначає, що позивачем не було виконано вимоги Статуту Збройних Сил України, що і зумовило внесення змін до Наказу №210 від 07.11.2014

Відтак, враховуючи п.34.4 Наказу Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008, підстави для виплати позивачу грошового забезпечення відсутні.

19 лютого 2018 року до суду апеляційної інстанції від позивача - ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу, яким він підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 ОСОБА_1 був мобілізований до Збройних сил України.

Відповідно до записів у військовому квитку ВЧ НОМЕР_2 , позивач проходив військову службу: згідно наказу від 25.03.2014 №62 на посаді 849945 - техніка, згідно наказу від 14.04.2014 №97 на посаді 868089 в званні сержанта ЗМС, згідно наказу від 09.10.2014 №210 виведений за штат, згідно наказу від 01.04.2015 №89 виключений зі списків ВЧ (а.с. 103-112).

Згідно довідки №1040 від 03.03.2015, у період з 01.05.2014 по 08.08.2014, - позивач брав участь у антитерористичній операції та є учасником бойових дій, що слідує з посвідчення серії НОМЕР_3 від 16.06.2015.

У відповідності до Припису №61 від 30.09.2014, за підписом командира ВЧ польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 (номер дислокації в/ч НОМЕР_1 у зоні проведення АТО), пан ОСОБА_1 відбув з м. Волноваха у відпустку на строк з 30.09.2014 по 10.10.2014.

Відповідно до запису у військовому квитку, під час перебування у відпустці, командуванням в/ч НОМЕР_1 прийнято рішення та видано наказ від 09.10.2014 №210 про виведення позивача за штат.

Згдіно витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 16.10.2014 №185 слідує, що позивач вибув на лікування з пункту постійної дислокації (а.с. 20).

З 16.10.2014 по 21.11.2014, згідно виписного епікризу від 21.11.2014, позивач перебував на стаціонарному обстеженні і лікуванні в ГВМКЦ «ГВКГ» МО України. В зазначений період лікування позивачу стало відомо про зміст оскаржуваного наказу, дії відповідача по виведенню його за штат, внесенню оскаржуваного запису до військового квитка.

З метою встановлення обставин винесення оскаржуваного рішення, представник позивача звернувся до відповідача з адвокатськими запитами про надання копій документів про проходження позивачем служби, причини виведення позивача за штат та подальшої невиплати грошового забезпечення та інших виплат, які нараховуються військовослужбовцю при звільненні в запас (а.с. 23-33).

У відповідь на вищезазначений запит, відповідачем направлено представнику позивача лист від 18.10.2017 №2393, у відповідності до якого, позивач втратив право на отримання грошового забезпечення з 09.10.2014, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 №210 від 07.11.2014 (а.с. 48).

До вищезазначеної відповіді позивачу був наданий витяг з наказу №210 від 07.11.2014, з якого слідує, що позивачу припинено службове відрядження з 09.10.2014, у зв`язку з самовільним залишенням розташування підрозділу, зарахований в розпорядження командира військової частини та знятий з усіх видів забезпечення. Підставою для винесення наказу №210 від 07.11.2014 є рапорт командира мінометної батареї 3 механізованого батальйону від 07.11.2014 (а.с. 49).

У відповідності до витягу з наказу від 01.04.2015 №89, позивача виключено зі списків особового складу 72 окремої механізованої бригади, у зв`язку зі звільненням в запас (а.с. 18).

Так, позивачу належало до виплати: компенсація за невикористану відпустку, одноразова грошова допомога, матеріальна допомога та грошова допомога на оздоровлення у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони від 11.06.2008 №260, однак останній вказані виплати не отримав.

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідача та з метою їх відновлення, позивач звернувся за захистом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, система їх соціального та правового захисту, гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах встановлені, зокрема,Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (з наступними змінами і доповненнями, надалі - Закон №2011-XII).

Згідно ст.1-2 Закону №2011-XII , військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

У відповідності до ч. 1 ст. 9 вказаного Закону, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

Статтями 19 та 20 Закону №2011-XII визначено, що неправомірні рішення, дії (бездіяльність) органів військового управління та командирів (начальників) можуть бути оскаржені військовослужбовцями в порядку, передбаченому законами, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.

Військовослужбовцям гарантується право на захист у порядку, встановленому законами України. Судочинство у справах за участю військовослужбовців, які проходять військову службу на території України, здійснюється відповідно до законів України, а військовослужбовців, які проходять військову службу за межами території України, - відповідно до вимог міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Як свідчать матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу №210 від 07.11.2014, став рапорт командира мінометної батареї 3 механізованого батальйону від 07.11.2014, з якого слідує, що позивачу припинено службове відрядження з 09.10.2014 у зв`язку з самовільним залишенням розташування підрозділу (а.с. 49).

У відповідності до п.34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом №260 від 11.06.2008 (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Колегія суддів звертає увагу, що у період з 16.10.2014 по 21.11.2014 позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується Наказом №185 від 16.10.2014 (а.с. 20).

Вказані обставини не заперечуються і у відповіді Командира ВЧ НОМЕР_1 від 19.02.2018, згідно якої, позивач перебував на лікуванні у період з 16.10.2014 по 21.11.2014, разом з тим, відповідно до обліку особового складу військової частини період з 22.11.2014 по день звільнення 01.04.2015 позивач рахувався як такий, хто самовільно залишив військову частину (а.с. 51).

У подальшому, відповідачем за фактом неповної виплати позивачу грошового забезпечення проведено службове розслідування, за результатами якого виявлено, що позивач у період з 16.10.2014 по 21.11.2014 знаходився на лікуванні саме у Головному військово-медичному центрі м. Києва.

Згідно вимог пункту 260 Статуту збройних Сил України, на стаціонарне лікування поза розташуванням військової частини військовослужбовці направляються за висновком лікаря військової частини, а для подання невідкладної допомоги за відсутності лікаря - черговим фельдшером (санітарним інструктором) медичного пункту з одночасним доповіданням про це начальникові медичної служби і черговому військової частини. До лікувальних закладів хворі доставляються у супроводі фельдшера (санітарного інструктора).

У разі направлення на лікування поза розташуванням частини військовослужбовці повинні бути одягнені відповідно до пори року і мати при собі направлення, підписане командиром військової частини, медичну книжку, документ, який посвідчує особу, необхідні особисті речі та атестат на продовольство, за необхідності - довідку про травму і медичну характеристику, а у разі вибуття на лікування за межі гарнізону, крім того, - атестат на речове і грошове забезпечення, проїзні документи до місця розташування лікувального закладу і назад.

У відповідності до пункту 262 Статуту збройних Сил України, начальник (командир) лікувального закладу (частини) зобов`язаний за 5 днів до виписки військовослужбовців повідомити про це командирові військової частини, з якої вони прибули. У день виписки військовослужбовцеві лікувальним закладом (частиною) видаються відповідні документи, і він самостійно (якщо не прибув супровідник з частини) направляється у військову частину, з якої прибув; після повернення до військової частини і доповіді безпосередньому командирові (начальникові) військовослужбовці направляються до медичного пункту частини, де здають медичні документи; інші документи здаються старшині роти.

Однак, з 16.10.2014 з моменту знаходження позивача на лікуванні у Головному військово-медичному центрі м. Києва позивач до військової частини не повернувся, безпосереднього керівника про вказані обставини не повідомляв та жодних підтверджуючих документів не давав.

На підставі зазначеного службового розслідування, затвердженого Командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 від 06.03.2018 (а.с. 77-82) видано наказ №792 від 26.03.2018, яким вирішено внести зміни до оскаржуваного Наказу №210 (а.с. 83-88).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №56 від 7.03.2018 було внесено зміни в оскаржуваний наказ, а сааме: доповнено наступним пунктом: «Прапорщика ОСОБА_1 , що перебуває у розпорядженні командира військової частини, у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, вважати таким, що з 21 листопада 2014 року здійснив самовільне залишення військової частини (неприбуття з лікувального закладу без поважних причин). Військовослужбовця зняти з усіх видів забезпечення» (а.с. 89-90).

Зважаючи на викладене, з 22.11.2014 військовослужбовець не може претендувати на виплату грошового забезпечення, оскільки на службі не з`являвся, службові обов`язки не виконував.

Крім того, в матеріалах справи наявна також відповідь від Начальника Кадрового центу Сухопутних військ Збройних Сил України полковника В.Г.Ходот від 14.03.2018 №116/9/КЦ/4/1319, надана на запит представника позивача, з якої слідує, що позивач після завершення лікування, тобто з 22.11.2014, до військової частини не повернувся, а тому - з 22.11.2014 позивач не може претендувати на виплату грошового забезпечення (а.с. 52).

При цьому, суд наголошує на тому, що після винесення вказаних Наказів відповідачем здійснено перерахунок грошового забезпечення та нараховано і виплачено відповідне грошове забезпечення за період з 01.10.2014 по 09.10.2014, з 16.10.2014 по 21.11.2014, та з 25.03.2014 по 30.09.2014, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 18.04.2018 №809 (а.с. 53-54).

Відтак, суд апеляційної інстанції приймає доводи апелянта щодо обгрунтованості оскаржуваного Наказу, оскільки внесення змін до такого Наказу було зумовлено саме протиправною бездіяльністю позивача щодо неподачі вчасно відповідних медичних довідок до військової частини.

У той же час, висновки суду першої інстанції про те, що внесені зміни до оскаржуваного наказу після службового розслідування констатують факт іншого правопорушення, вчиненого позивачем - нез`явлення до військової частини після сплину періоду лікування, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем лише у жовтні 2018 року на стадії розгляду даної справи по суті, подано заяву про зміну предмету позову з підстав проведення службового розслідування та оскарження наказів виданих за наслідками її проведення, однак, судом першої інстанції не було прийнято, тому вказане не є предметом розгляду у даній справі.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування Наказу №210 від 07.11.2014, яким прапорщика ОСОБА_1 виведено за штат та знято з усіх видів забезпечення, відсутні, і як наслідок, підстави для задоволення похідних від нього позовних вимог також.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до частини першої ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина друга ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуванапостанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Згідно з п. 4 частиною першою ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини - НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2018 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 04.03.2019 року