Справа № 675/1338/18
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 675/1338/18

Головуючий у 1-й інстанції: Столковський В.І.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

27 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Марчука О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2018 року (повне рішення суду складене 03.12.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання протиправними дій адміністрації ДУ ЗВК № 58,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач, ОСОБА_4, звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області із позовом до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» про визнання протиправною та скасування постанови начальника колонії від 15 травня 2018 року про накладення на нього дисциплінарного стягнення у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на чотирнадцять діб без виведення на роботу, а також стягнення з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Ізяславський районний суд Хмельницької області рішенням від 23 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовив у повному обсязі. Судове рішення мотивоване тим, що позивач був ознайомлений із правами та обов'язками, а також заборонами, однак порушив норми абз. 9 ч. 4 ст. 107 КВК України, абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що підтверджується оскаржуваною постановою, рапортами, складеними посадовими особами ЗВК № 58 11 та 14 травня 2018 року, а також поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, показання яких повністю узгоджуються між собою. Також, позивачем не було доведено заподіяння йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій та рішень Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)»

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги представник позивача зазначає, що у словесну суперечку з представником адміністрації виправної установи позивач не вступав, хоча відмовився від проведення огляду його особистих речей інспектором ОСОБА_5 який під час обшуку тягнув його за руку та вимагав пройти до кімнати обшуку. Вважає, що судом першої інстанції невірно застосовано норму матеріального права - ст. 131-1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі-КВК України), оскільки показання свідка ОСОБА_8 не спростовані іншими, належними та допустимими доказами, тому рапорти представників адміністрації виправної установи про вчинення позивачем дисциплінарного проступку є надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Незаконним притягненням позивача до дисциплінарної відповідальності йому було завдана моральна шкода, яка підлягає стягненню з відповідача на його користь.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача представник відповідача зазначив, що позивачем 11 травня 2018 року було допущено порушення режиму відбування покарання, яке проявилося у вступі в словесну суперечку із молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_5 під час проведення обшуку, за що на підставі та в порядку, встановленому законом, до засудженого було застосоване дисциплінарне стягнення. Засуджений ОСОБА_4 порушення встановленого режиму утримання допускає систематично. В ході проведення бесіди виховного характеру засуджений вину визнав частково, письмове пояснення надав, на заходи виховного та профілактичного характеру не реагує.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2018 року - без змін.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 травня 2018 року в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» з метою виявлення та вилучення заборонених для використання засудженими предметів, виробів, а також виявлення приготувань до втечі, скоєння інших протиправних дій, злочинів було проведено загальний обшук із залученням групи швидкого реагування установи, що підтверджується окремим дорученням начальника колонії від 10 травня 2018 року № 8/04-18 «Про проведення загального обшуку із залученням групи швидкого реагування Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)», планом проведення загального обшуку в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», затвердженим начальником виправної колонії 10 травня 2018 року, актом проведеного обшуку від 11 травня 2018 року.

У той же день молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_5 було складено рапорт про допущене ОСОБА_4 порушення вимог п. 3 розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, а саме: о 15 год. 40 хв. останній під час проведення обшуку вступив у словесну суперечку, поводив себе грубо та нахабно, підбурював інших засуджених до протиправних дій. На законні вимоги припинити порушення не відреагував.

Про допущене ОСОБА_4 порушення режиму відбування покарання начальник відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_9 повідомив начальника колонії рапортом від 14 травня 2018 року, де також вказав, що в ході проведення бесіди виховного характеру засуджений вину визнав частково, письмове пояснення надав, на заходи виховного та профілактичного характеру не реагує, у зв'язку з чим просив притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності.

Виникнення конфліктної ситуації між засудженим та представником адміністрації фактично не заперечив і сам ОСОБА_4, однак виклав свою версію подій.

14 травня 2018 року ОСОБА_4 було повідомлено про те, що 15 травня 2018 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні кабінету начальника установи відбудеться засідання дисциплінарної комісії, що підтверджується відповідною розпискою, підписаною засудженим.

Постановою від 15 травня 2018 року ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за вищевказані дії у виді поміщення у дисциплінарний ізолятор строком на чотирнадцять діб без виведення на роботу. Постанова була оголошена позивачу у той же день.

Розпискою ОСОБА_4 від 26 січня 2015 року підтверджується, що він був ознайомлений із правами та обов'язками, а також заборонами, встановленими статтею 107 Кримінально-виконавчого кодексу України та розділом ІІІ Правил внутрішнього розпорядку виконання покарань.

Відповідно до довідки про заохочення та стягнення, ОСОБА_4 під час перебування у СІЗО допустив 74 порушення режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, неодноразово поміщався у дисциплінарний ізолятор та приміщення камерного типу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 1-3, 7 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є:

- визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків;

- порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки;

- системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності;

- нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі;

- регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань;

- звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

Відповідно до частини 3 статті 107 КВК України засуджені зобов'язані дотримуватися норм, які визначають порядок і умови відбування покарання, розпорядок дня колонії, правомірних взаємовідносин з іншими засудженими, персоналом колонії та іншими особами.

Згідно з частиною 8 статті 134 КВК України поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі станом на час виникнення спірних правовідносин регулювали Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 1 Правил ці Правила обов'язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи.

Згідно з ч. 1 ст. 132 КВК України за порушення встановленого порядку відбування покарання до засуджених можуть застосовуватися заходи стягнення, в тому числі і поміщення засуджених чоловіків, які тримаються у виправних колоніях, у дисциплінарний ізолятор з виведенням або без виведення на роботу чи навчання на строк до чотирнадцяти діб.

Частиною 1 статті 134 КВК України встановлено, що при призначенні заходів стягнення враховуються причини, обставини і мотиви вчинення порушення, поведінка засудженого до вчинення проступку, кількість і характер раніше накладених стягнень, а також пояснення засудженого щодо суті проступку. Стягнення, що накладаються, мають відповідати тяжкості і характеру проступку засудженого. Поміщення засудженого в дисциплінарний ізолятор або в карцер чи переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери) проводиться за вмотивованою постановою начальника колонії або особи, яка виконує його обов'язки, з визначенням строку тримання.

Відповідно до абз. 9 ч. 4 ст. 107 КВК України, абзацу 9 пункту 3 розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (чинних на час виникнення спірних правовідносин), засудженим забороняється чинити опір законним діям персоналу колонії, перешкоджати виконанню ним своїх службових обов'язків, підбурювати до цього інших засуджених.

Як встановлено судом першої інстанції, про допущене ОСОБА_4 порушення режиму відбування покарання начальник відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_9 повідомив начальника колонії рапортом від 14 травня 2018 року, де також вказав, що в ході проведення бесіди виховного характеру засуджений вину визнав частково, письмове пояснення надав, на заходи виховного та профілактичного характеру не реагує, у зв'язку з чим просив притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності.

Також, складання таких рапортів, їх належність та підставність повністю ствердили допитані під час судового розгляду свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Виникнення конфліктної ситуації між засудженим та представником адміністрації не заперечується ОСОБА_4, підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Наявність суперечки між ОСОБА_4 та молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки виправної установи ОСОБА_5 підтвердив також допитаний під час судового розгляду засуджений ОСОБА_8, з показів якого вбачається, що ОСОБА_4 заперечував проти проведення його особистого обшуку вказаним працівником колонії.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції невірно застосовано норму матеріального права - ст. 131-1 КВК України, оскільки показання свідка ОСОБА_8 не спростовані іншими, належними та допустимими доказами, колегія суддів вважає безпідставними з врахуванням наступного.

Так відповідно до ст. 131-1 КВК України дисциплінарним проступком особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, є протиправне, винне діяння (дія або бездіяльність), що посягає на встановлений порядок у сфері виконання покарань, вчинене цією особою. Персонал установи виконання покарань зобов'язаний довести наявність у діях чи бездіяльності особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, усіх ознак дисциплінарного проступку. Відсутність таких ознак виключає застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів стягнення.

Процедура дисциплінарного провадження визначена ст. 135 КВК України.

Матеріали про порушення доповідаються на засіданні дисциплінарної комісії начальником відділення соціально-психологічної служби у присутності особи, яка вчинила порушення, та інших запрошених осіб. Під час засідання дисциплінарної комісії заслуховуються пояснення засудженого та його представника, свідків, інших осіб, залучених відповідно до частини третьої та абзацу сьомого частини п'ятої цієї статті, адміністрації установи виконання покарань, особи, яка ініціювала притягнення до дисциплінарної відповідальності, та осіб, які мають право дорадчого голосу. Рішення про притягнення до відповідальності приймається більшістю голосів членів дисциплінарної комісії (ч. 6 ст. 135 КВК України).

Як слідує із постанови, підставою для застосування до засудженого стягнення стало те, що він 11 травня 2018 року о 15 год. 40 хв. під час проведення обшуку вступив у словесну суперечку з молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки виправної установи ОСОБА_5, поводив себе грубо та нахабно, підбурював інших засуджених до протиправних дій. На законні вимоги припинити порушення не відреагував. Своєю поведінкою негативно впливав на інших засуджених.

Зазначені обставини було враховано відповідачем при обранні дисциплінарного стягнення.

Також, як свідчить довідка про заохочення та стягнення, ОСОБА_4 під час перебування у СІЗО допустив 74 порушення режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, неодноразово поміщався у дисциплінарний ізолятор та приміщення камерного типу.

Враховуючи вищезазначене, у діях ОСОБА_4 наявний склад дисциплінарного проступку.

Отже, позивачем порушено норми абз. 9 ч. 4 ст. 107 КВК України, абзацу 9 пункту 3 розділу ІІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, що підтверджується оскаржуваною постановою, рапортами, складеними посадовими особами ЗВК № 58 11 та 14 травня 2018 року, а також поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, показання яких повністю узгоджуються між собою.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даній справі відповідачем доведено правомірність прийнятої постанови про притягнення засудженого до дисциплінарної відповідальності, а тому відсутні законні підстави для визнання спірного рішення протиправним та скасування його.

Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування на користь ОСОБА_4 моральної шкоди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2018 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 04 березня 2019 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.