Справа № 200/12866/18-а
Суддя: Христофоров А.Б.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 р. Справа№200/12866/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Христофорова А.Б., при серкретарі судового засідання - ОСОБА_1,

за участю представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

20.11.18 року на адресу суду надійшов адміністративний позов з позовними вимогами до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 02.11.2018 року щодо застосування штрафних санкцій у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначає, що спірне податкове повідомлення-рішення суперечить нормам чинного законодавства, оскільки відповідно до положень пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в України згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 п. 267.2 цієї статті є обєктами оподаткування з 01.01.2015 року. Транспортний податок є місцевим податком, та безпосереднє встановлення місцевих податків віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень. Відповідно до положень Бюджетного кодексу України, нові податки не можуть бути визнані обовязковими до сплати в 2015 році, адже місцева рада м. Маріуполя не приймала до 15 липня 2014 року рішення про встановлення такого податку і збору. Зазначає, що помилково в звітній декларації позивач вказав що є платником транспортного податку, проте 04.01.2018 року надав уточнюючу податкову декларацію, прийняту відповідачем. Позивач вважає, що не є платником (у спірний період) транспортного податку, що підтверджується не лише діючим законодавством, а й прийняттям фіскальною службою без зауважень уточнюючої податкової декларації (проведення камеральної перевірки за наслідком подачі такої декларації) та висновками, які викладені в акті про результати документальної планової Виїзної перевірки за № 384/05-99-14-01413767 від 12.04.2018 року. На підставі викладеного вважає, що податкове повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 02.11.2018 року щодо застосування штрафний санкцій у розмірі 5000 грн. за несвоєчасну сплату грошового зобовязання є незаконним та протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач до суду надав відзив на адміністративний позов, в якому вказує, що позиція позивача щодо скасування податкового повідомлення-рішення є цілком необґрунтованою та безпідставною, оскільки передумовою нарахування штрафних санкцій стало декларування позивачем у 2015 році транспортного податку у сумі 25 000,00 грн. на рік відповідно до декларації від 19.02.2015 року № 3, тобто підприємство самостійно визначило належну до сплати суму транспортного податку. Зазначає, що в акті № 936/05-99-46-05/05-581/01413767 від 21 вересня 2018 року викладено факти порушення термінів сплати самостійно визначеного зобовязання по транспортному податку, визначених п. 267.8.1 ст. 267 Кодексу, а саме самостійно визначеного грошового зобовязання по транспортному податку у 2015 році декларацією від 19.02.2015 року № 3 у сумі 25 000,00 грн., тобто досліджено несвоєчасність сплати узгодженої суми податкового зобовязання виключно на підставі даних, що зберігаються у відповідних інформаційних базах та зроблений висновок відповідає нормам Податкового кодексу України.

У звязку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки оскаржувальне повідомленнярішення є таким, що прийнято відповідно до положень діючого законодавства.

23 листопада 2018 року ухвалою Донецького окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалами суду від 23 січня 2019 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження та призначене підготовче засідання на 05 лютого 2019 року.

05 лютого 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 04 березня 2019 року.

Позивач 06 лютого 2019 року через відділ документообігу та архівної роботи суду надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача.

Представник відповідача у судове засідання зявився, проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Зясовуючи те чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, судом встановлено наступне.

Позивач, Приватне акціонерне товариство Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція () яке в даних правовідносинах, у відповідності до вимог ст.43 Кодексу адміністративного судочинства України, здатний особисто здійснювати свої права та обов'язки.

Відповідач, Головне управління ДФС у Донецькій області () є субєктом владних повноважень, у відповідності до вимог ст.43 Кодексу адміністративного судочинства України, здатний особисто здійснювати свої права та обов'язки.

23 лютого 2015 року Приватне акціонерне товариство Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція подало звітну декларацію за 2015 рік, яким вказало що є платником транспортного податку.

Листом від 11 жовтня 2016 року № 1735 позивач повідомив Жовтневе відділення Маріупольської ОДПІ ГУ ДФС у Донецькій області, проте, що декларація з транспортного податку за 2015 рік надана помилково та підприємство не є платником транспортного податку.

04 січня 2018 року позивачем подано уточнюючу податкову декларацію за 2015 рік, відповідно до якої в позивача відсутнє зобовязання зі сплати транспортного податку.

21 вересня 2018 року ГУ ДФС в Донецькій області проведено камеральну перевірку з питань своєчасності сплати узгодженого податкового зобовязання з транспортного податку з юридичних осіб за 2015 рік Приватного акціонерного товариства Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція, за результатами якої складено акт від № 936/05-99-46-05/05-581/01413767 від 21.09.2018 року.

Згідно з актом позивачем самостійно визначено грошове зобовязання відповідно до податкової декларації з транспортного податку з юридичних осіб на 2015 рік № НОМЕР_2 ТА 5012 від 19.02.2015 року, граничний термін сплати якого становить 30 квітня 2015 року, 30 липня 2015 року, 30 жовтня 2015 року, 30 січня 2016 року, а фактично сплачено податковий борг 04 січня 2018 року уточнюючим розрахунком № НОМЕР_3 від 04.01.2018 року.

Дані камеральної перевірки свідчать про несвоєчасну сплату самостійно визначеного зобовязання з транспортного податку з юридичних осіб на загальну суму 25 000,00 грн., відповідно до положень п. 126.1. ст. 126 розділу II Податкового кодексу України

Позивач надав заперечення до акту камеральної перевірки № 1844/09 від 08.10.2018 року, відповідно до яких вказує, що позивач є власником транспортного засобу марки Toyota, моделі Highlander, обєм двигуна 3456 куб. см, рік випуску 2011 рік.

Вказує, що підтвердженням того, що підприємство не було платником цього податку в період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року є акт про результати документальної планової виїзної перевірки за № 384/05-99014-01413767 від 12.04.2018 року, а саме п. 3.1.6.2., а податкова декларація з транспортного податку за 2015 рік була надана помилково, та виправлена поданням уточнюючої податкової декларацією 04 січня 2018 року.

Окрім того зазначає, що транспортний податок є місцевим податком, та безпосереднє встановлення місцевих податків віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень. Відповідно до положень Бюджетного кодексу України, нові податки не можуть бути визнані обовязковими до сплати в 2015 році, адже місцева рада м. Маріуполя не приймала до 15 липня 2014 року рішення про встановлення такого податку і збору.

Головне управління ДФС у Донецькій області 19 жовтня 2018 року надало лист щодо розгляду заперечень № 123/05-99-46-05, яким повідомляє, що в акті викладені факти порушення термінів сплати самостійно визначеного грошового зобовязання по транспортному податку, визначених пунктом 267.8.1 ст. 267 Податкового кодексу, а саме самостійно визначеного грошового зобовязання по транспортному податку у 2015 році декларацією від 19.02.2015 року № 3 у сумі 25 000,00 грн.

На підставі акту перевірки Головним управлінням ДФС у Донецькій області винесено податкове повідомлення-рішення від 02 листопада 2018 року № НОМЕР_1 про зобовязання сплатити штраф у сумі 5 000,00 грн. за платежем транспортний податок.

Спірним питанням у справі є правомірність (протиправність) прийняття відповідачем податкових повідомлень - рішень форми, якими до позивача застосовано штрафи за порушення строків сплати суми грошового зобовязання з транспортного податку.

Надаючи правову оцінки спірним правовідносинами суд приходить до наступного.

За приписами статті 67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в розмірі і в порядку, встановленими законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України, він зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обовязки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обовязки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01.01.2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 року Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи, яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено транспортний податок.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Положенням пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України було визначено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

За приписами п.п. 267.3.1 п. 267.3 ст. 267 Податкового кодексу України, базою оподаткування є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 Податкового кодексу України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Підпунктом 267.5.1 п. 267. 5 ст. 267 Податкового кодексу України визначено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно з п.п. 267.6.2. п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

За приписами п.п. 267.6.3 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України органи внутрішніх справ зобов'язані до 1 квітня 2015 року подати контролюючим органам за місцем реєстрації об'єкта оподаткування відомості, необхідні для розрахунку податку.

З 1 квітня 2015 року органи внутрішніх справ зобов'язані щомісячно, у 10-денний строк після закінчення календарного місяця подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку податку, за місцем реєстрації об'єкта оподаткування станом на перше число відповідного місяця.

Форма подачі інформації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики.

Пунктом 4 Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Судом встановлено, що відповідно до п. 2.2 рішення Маріупольської міської ради від 27.02.2015 року № 6/46-5136 Про затвердження положень о місцевих податках і зборах в м. Маріуполі та признанні такими, що втратили чинність рішень міської рада від 28.01.2011 року № 6/3-164; від 27.12.2011 року №6/15-1496; від 24.12.2013 року № 6/33-4003 затверджено Положення про транспортний податок в м. Маріуполі, відповідно п 3.3 якого ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до обєкту оподаткування у відповідності з пп.3.1 п.3 даного Положення.

Розділом 2 Положення щодо транспортного податку передбачено, що платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до пп.3.1 п.3 даного Положення є обєктами оподаткування.

Відповідно до пп. 3.1 розділу 3 Положення обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні та міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до частини 1 статті 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях відповідної місцевої ради вирішуються питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

За приписами статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно з п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить, зокрема, податок на майно.

У свою чергу, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (пункт 10.3. статті 10 Податкового кодексу України).

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (пункт 10.5. статті 10 Податкового кодексу України).

Статтею 12 Податкового кодексу України визначені, зокрема, повноваження сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів.

Пунктом 12.3. статті 12 Податкового кодексу України передбачено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (п.п. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України ).

Відповідно до п.п. 12.3.4 п. 12.3. ст. 12 Податкового кодексу України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно до ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Згідно із п.12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Зазначені норми узгоджуються з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України. Відповідно до цього принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

З аналізу викладеного випливає, що для застосування рішення про встановлення місцевих податків у 2015 році, таке рішення мало бути прийнято та оприлюднене до 15 липня 2014 року.

Відтак, оскільки Рішення Маріупольської міської ради від 27.02.2015 року №6/46-5136 прийняте 27.02.2015 року, тобто після 15 липня 2014 року, то застосування контролюючим органом його положень з метою оподаткування, може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто не раніше 2016 року.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління."

Таким чином, у позивача був відсутній обовязок сплачувати транспортний податок у 2015 році, отже податкове повідомлення-рішення від 02 листопада 2018 року № НОМЕР_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Окрім того, позивачем було подано уточнюючу декларацію 04 січня 2018 року за звітній (податковий) період на 2015 рік, яким у позивача відсутнє зобовязання зі сплати транспортного податку, оскільки відсутній обєкт оподаткування.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання, несплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом;

Згідно пп. 14.1.152 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України погашення податкового боргу це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Відповідно до п. 87.1 ст. 87 Податкового кодексу України джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Сплата грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснена також за рахунок надміру сплачених сум такого платежу (без заяви платника) або за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів.

Джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами.

Згідно пункту 87.9 ст. 87 Податкового кодексу України у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напрямку сплати, визначеного платником податків.

З аналізу викладеного вбачається, що джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, в тому числі помилково чи надмірно сплачені суми, майно платника податків.

Таким чином, враховуючи наведені норми Податкового кодексу, погашення податкового боргу, можливе за рахунок грошових коштів, за рахунок надміру сплачених сум або за рахунок помилково сплачених сум платником до бюджету або за рахунок майна платника податків, а не за рахунок зменшення податкових зобов'язань попереднього періоду.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з пояснень відповідача, штрафні санкції на вказані суми були застосовані до позивача у зв'язку із тим, що податкове зобов'язання з податку на прибуток, самостійно визначене платником в податковій декларації, не було сплачено протягом строків визначених Податковим кодексом, а погашення податкового боргу відбулося внаслідок подання уточнюючої декларації зі зменшенням суми раніше нарахованого зобов'язання. Внаслідок цього такий платник податків був притягнутий до відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого у пункті 126.1 статті 126 Кодексу, з урахуванням загального строку затримки сплати суми податкового боргу.

Суд не погоджується з таким висновком відповідача, оскільки подача уточнюючої декларації не є погашенням податкового боргу платником податків у розумінні норм пп. 14.1.152 п. 14.1 ст. 14, ст. 50, ст. 87, ст. 126 Податкового кодексу України, оскільки платник податків не погашав податковий борг, а корегував податкові зобов'язання (грошові зобов'язання) в сторону зменшення, тобто, фактично, усував помилку при визначенні суми податкового зобов'язання.

Будь-яких положень, щодо можливості погашення податкового боргу шляхом подання уточнюючої податкової декларації Податковий кодекс України не містить, тому погашення боргу таким чином відбуватись не могло.

Відповідно до пункту 50.1 статті 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі №824/2675/14-а (К/9901/4618/18), та від 14.08.2018 у справі №818/1507/17 (К/9901/45902/18).

Таким чином, суд дійшов висновку, що подання позивачем уточнюючої податкової декларації з транспортного податку, якою зменшено суми самостійно визначеного грошового зобов'язання, не є сплатою боргу з транспортного податку, а тягне за собою лише зміну раніше задекларованих податкових зобов'язань, у даному випадку шляхом їх зменшення, і ніяким чином не може бути прирівняне до погашення податкового боргу для цілей нарахування штрафу у відповідності до положень ст. 126 Податкового кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи наведене суд вважає за необхідне стягнути з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6-11, 19, 20, 72-78, 90, 139, 241-246, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція (87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Євпаторійська, буд. 49, ) до Головного управління ДФС у Донецькій області (87526, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. 130 Таганрозької Дивізії, буд. 114, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 02 листопада 2018 року № НОМЕР_1 про зобовязання сплатити штраф у сумі 5000,00 грн. за платежем транспортний податок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області (87526, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. 130 Таганрозької Дивізії, буд. 114, ) на користь Приватного акціонерного товариства Спеціалізоване управління №112 Стальконструкція (87515, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. Євпаторійська, буд. 49, ) судовий збір у сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Повний текст рішення складено та підписано 07 березня 2019 року.

Суддя Христофоров А.Б.