Справа № 826/16599/18
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 березня 2019 року № 826/16599/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., при секретарі судового засідання Стеценко А.В., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправною та скасування постанови від 11.09.2018 року ВП№57183274 та зобов'язання вчинити дії,

за участю представників сторін:

представник позивача: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи.

До Окружного адміністративного суду міста Києві звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач 1), Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач 2), в якому позивач просить з урахуванням уточнених позовних вимог:

- визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 11.09.2018 року ВП№57183274;

- зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві подати до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві письмову заяву про повернення виконавчого документа.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана постанова є протиправною і винесеною безпідставно. Передумовою винесення оскаржуваної постанови стала постанова №Ф-115631-17 видана 07.05.2018 року Головного управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві та дана постанова оскаржена до Окружного адміністративного суду м. Києва, яку Окружним адміністративним судом м. Києва частково задоволено та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 4 грудня 2017 року №Ф-115631-17.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2018 року зазначену позовну заяву залишено без руху, як таку що подано без додержання вимог встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлено п'ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання копії даної ухвали.

26.10.2018 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Позивачем частково виконано вимоги ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.10.2018 року, якою залишено без руху позовну заяву позивача.

Між тим, разом з вказаною заявою позивачем подано до суду уточнюючу позовну заяву, в якій як зазначає позивач, конкретизовано позовні вимоги щодо кожного відповідача. Дослідивши подану позивачем, заяву про усунення недоліків позовної заяви, суд зазначає, що висновки позивача про конкретизацію позовних вимог є помилковими, адже в уточнюючій позовній заяві позивачем збільшено позовні вимоги, в якій заявлено вимогу про зобов'язання Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві подати до Оболонського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві письмову заяву про повернення виконавчого документа. Вказана вимога заявлена вперше і за неї не сплачено судовий збір передбачений нормами чинного законодавства.

З урахуванням зазначеного, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.12.2018 року позов ОСОБА_1 залишено без руху, надано п'ятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали.

27.12.2018 року позивачем через канцелярію суду подана заява про усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 17.12.2018 року, якою позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 28.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 07.02.2019 року. Водночас витребувано у відповідача 1 завірені належними чином копії матеріалів виконавчого провадження ВП№57183274. Запропоновано сторонам подати до суду відзив на позовну заяву та всі докази, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, а також докази скерування відзиву позивачу протягом п'яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

07.02.2019 року в судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача 1 та представник відповідача 2 не з'явилися, причин неявки не повідомили. Про час та місце розгляду справи відповідачі були повідомлені належним чином. В судовому засіданні за згодою учасників справи суд ухвалив змінити порядок розгляду справи, а саме -дослідити письмові пояснення, прийняти рішення у порядку письмового провадження.

07.02.2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшло від представника позивача письмові додаткові пояснення, в яких позивач зазначає, що відповідач 2 оформив нову вимогу про необхідність сплатити боргу по ЄСВ згідно вимоги від 04.12.2017 року №Ф-115631-17 на суму 36 616,07 грн.

08.02.2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшло від представника позивача письмові додаткові пояснення, в яких зазначає, що доказом отримання постанови про відкриття виконавчого провадження є копія конверта та витяг з електронного сайту УДППЗ «УКРПОШТА», де видно, що лист із вказаним був дійсно отриманий 09.10.2018 року.

14.02.2019 року до відділу документального забезпечення суду надійшло від представника позивача клопотання про долучення додаткових документів про отримання позивачем копію постанови від 07.02.2019 року №826/3701/18 Шостого апеляційного адміністративного суду.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Обставини, встановлені судом.

ОСОБА_1 отримав постанову державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 11.09.2018 року ВП№5718374 про стягнення з позивача на користь Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві заборгованості у розмірі 34 977,95 грн. Як вбачається з отриманої постанови заборгованість виникла внаслідок постанови №Ф-115631-17 від 07.05.2018 року.

Позивач зазначає, що в нього є заборгованість (недоїмка) по сплаті єдиного внеску перед відповідачем 2 про яку йому стало відомо згідно вимоги ГУ ДФС у м. Києві про сплату боргу від 04.12.2017 року №Ф-115631-17 та яку позивач оскаржив до Окружного адміністративного суду м. Києва.

28.09.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено рішення у справі №826/3701/18, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 04 грудня 2017 року №Ф-115631-17. Зобов'язано Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві відкоригувати дані системи обліку сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ОСОБА_1 з врахуванням поданого звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік від 22.05.2018р. В решті позову відмовлено

Не погоджуючись з зазначеними діями відповідача 1 та прийнятими рішеннями в межах виконавчого провадження ВП №557183274, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов'язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об'єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що постановою Головного управління ДФС у м. Києві №Ф-115631-17 від 07.05.2018 року накладено на позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 34 977,95 грн. Дану постанову позивач оскаржив до Окружного адміністративного суду м. Києва.

21.09.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва ухвалено рішення у справі №826/3701/18, яким визнано протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) від 4 грудня 2017 року №Ф-115631-17. Зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві відкоригувати дані системи обліку сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ОСОБА_1 з врахуванням поданого звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2015 рік від 22.05.2018р.

07.02.2019 року постановою Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року - залишено без задоволення. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року залишено без змін.

Дані обставини встановлені рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2018 року у справі №826/3701/18, яке набрало законної сили.

Частиною 4 статті 78 КАС України визначено, що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже обставини, встановлені рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.09.2018 року у справі №826/3701/18 не потребують доказування.

Судом встановлено, що докази на підтвердження того, що позивач повідомив відповідача 1 про факт подання позову до Окружного адміністративного суду міста Києва про визнання дій протиправними та скасування постанови відповідача 2 про стягнення боргу (недоїмки) в розмірі 34 977,95 грн., в матеріалах справи відсутні.

Крім того, суд наголошує, що положеннями чинного законодавства на державного виконавця не покладено обов'язку щодо перевірки відомостей, зазначених у виконавчому документі при відкритті виконавчого провадження.

Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення адміністративного позову про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 11.09.2018 року ВП №57183274 державного виконавця Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції в місті Києві.

В той же час, у своїх позовних вимогах позивач просить зобов'язати Головне управління ДФС у м. Києві подати до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно частин першої та другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Виходячи з положення частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача прийняти будь-яке рішення.

Крім того, в п. 14 листа Верховного Суду України від 29.10.2008 року №19-3767/0/8-08 зазначено, що при розгляді справ за адміністративними позовами до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування суди вправі зобов'язати відповідний орган розглянути питання, а не приймати рішення, оскільки суд не наділений такими повноваженнями.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про зобов'язання Головне управління ДФС у м. Києві подати до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві письмову заяву про повернення виконавчого документа не можуть бути задоволені, оскільки суд не наділений повноваженнями зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати відповідні рішення.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб'єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Суд зауважує, що представник відповідача 1 в судове засідання не прибув, відзив на позовну заяву та жодних доказів на підтвердження законності підстав для відкриття виконавчого провадження не надав.

Щодо витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Позивачем до суду надано договір про надання правової допомоги від 08.10.2018 року №08-10/18, якою визначено розмір гонорару у сумі 4 000,00 грн.

Так, згідно звіту виконаних робіт від 07.02.2019 року позивачу були надані: усну консультацію з юридичних питань; підготовку (складання) позовної заяви з додатками. Однак позивачем не було надано акт про виконану роботу, а лише в звіті про виконану роботу було зазначено, що акт поки надати не можуть з об'єктивних підстав, оскільки станом на 07.02.2019 року роботи адвокатом не виконані в повному обсязі. Окрім того, позивачем не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а саме - платіжне доручення з відміткою банку, оскільки в матеріалах справи міститься платіжне доручення № від 05.02.2019 року без відмітки банку.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.06.2018 року у справі №826/1216/16.

З аналізу зазначеної норми суд дійшов висновку про відмову у задоволені вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, зокрема п. 95 Рішення «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, де вказано, що «заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим».

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає, що судові витрати підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань з Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві в розмірі 1 409,60 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 11.09.2018 року ВП №57183274.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (02000, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-Д, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 409,60 (одна тисяча чотириста дев'ять гривень 60 коп.)

4. У задоволені інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України. Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.І. Келеберда