Справа № 810/2393/16
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 березня 2019 року

Київ

справа №810/2393/16

провадження №К/9901/8295/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Берназюка Я.О., Гриціва М.І., розглянувши в письмовому провадженні заяву ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України судових рішень в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Потапова Михайла Юрійовича, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «ПГ ІНВЕСТ», Український консорціум «ЕКОСОРБ» про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. ОСОБА_2 звернулась з позовом до Приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Потапова Михайла Юрійовича, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «ПГ ІНВЕСТ», Український консорціум «ЕКОСОРБ», в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29634900 від 17 травня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

2. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, у відкритті провадження було відмовлено.

Постановляючи зазначені рішення, суди виходили з того, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реєстрації права власності на нерухоме майно, даний спір не є публічно-правовим, а стосується цивільних (житлових) відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України. У спірних правовідносинах виник спір про цивільне право з житлових правовідносин. За наведених обставин, вказана справа не підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, а повинна розглядатися за правилами, передбаченими ЦПК України.

3. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 жовтня 2016 року на підставі пункту 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_2 на ці судові рішення.

Постановляючи зазначене рішення, суд виходив з того, що зі змісту касаційної скарги не вбачається підстав, які б дозволили вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального або процесуального права, дана касаційна скарга є необґрунтованою, викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Короткий зміст вимог заяви про перегляд

4. Не погоджуючись з ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2016 року, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19 жовтня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, ОСОБА_2 звернулась із заявою про перегляд Верховним Судом України зазначених судових рішень, в якій просить їх скасувати та направити адміністративну справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

5. Заява обґрунтована тим, що спірні правовідносини мають саме адміністративний характер, оскільки приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Потапов Михайло Юрійович діяв від імені держави як суб'єкт владних повноважень. Судами попередніх інстанцій порушено право позивача на доступ до суду, що гарантоване частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, ухвали судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій повинні бути переглянуті Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права. На підтвердження вказаних доводів позивачем подано копії різних за змістом судових рішень Вищого адміністративного суду України від 20.04.2016 у справі № К/800/10620/16, від 02.02.2016 у справі № К/800/44973/15, від 19.10.2016 у справі № К/800/12316/16, від 25.02.2016 у справі № К/800/22774/15, від 24.10.2016 у справі № К/800/28064/16, від 11.10.2016 у справі № К/800/46207/15, від 29.09.2016 у справі № К/800/46640/15.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ, АПЕЛЯЦІЙНОЇ ТА КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач, як інвестор будівництва житлової нерухомості, що підтверджується копією договору про бронювання квартири № 68 від 10.04.2007 № 36-069-ЧК та копією договору купівлі-продажу облігацій № 36-069-ЧК від 10.04.2007, набула права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Звернувшись 28.04.2016 із заявою про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна (квартиру АДРЕСА_1) до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозова Г.В., 10.05.2016 на підставі проведеної державної реєстрації вищезазначеного нерухомого майна набула право власності, про що в Державному реєстрі речових прав здійснено запис про реєстрацію права власності № 14444170.

В свою чергу, 06.05.2016 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Потаповим М.Ю. було зареєстровано заяву ТОВ «ПГ ІНВЕСТ» в Державному реєстрі речових прав, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1. В подальшому, приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Потаповим М.Ю. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 29634900 від 17.05.2016 19:24:15.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

7. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

8. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

9. Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

10. На підставі пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

11. Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

12. Пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

13. Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

14. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

15. Згідно пунктом 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

16. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

17. Верховний Суд зазначає, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

18. Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

19. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб'єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

20. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

21. Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право власності на квартиру), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

22. Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

23. Визнання протиправним і скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третьою особою є захистом прав позивача на зазначене майно від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна.

24. Розглядаючи даний спір, Верховний Суд вважає, що спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу реєстрації права власності на нерухоме майно. У спірних правовідносинах виник спір про цивільне право з житлових правовідносин.

25. Суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2018 року (справа № 823/2042/16), відповідно до якого оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

26. Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що даний спір не є публічно-правовим, а стосується цивільних (житлових) відносин і має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального Кодексу України. За наведених обставин, вказана справа не підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, а повинна розглядатися за правилами, передбаченими Цивільним процесуальним Кодексом України.

27. Отже, рішення суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права, тому відповідно до частини першої статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2147-VIII) у задоволенні заяви ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, який набрав чинності 15 грудня 2017 року на підставі Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2147-VIII) ,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_2 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: Я.О. Берназюк

М.І. Гриців