Справа № 620/3589/18
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3589/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Бужак Н.П.

Суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2019 року, суддя Скалозуб Ю.О., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» та зобов'язати Головне управління Національної поліції в Чернігівській області призначити одноразову грошову допомогу відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», а саме у розмірі 70 % прожиткових мінімумів, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату, тобто в сумі 119 000 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов'язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 проходив службу в ОВС України з 08.08.2014 року по 06.11.2015 року.

З 07.11.2015 року по теперішній час проходить службу в Національній поліції України.

Згідно довідки від 17.05.2018 року № 65/124/01/20-2018 старший лейтенант поліції ОСОБА_3, інспектор взводу № 4 РПСПОП «Чернігів», в період з 18.11.2015 року по 15.12.2015 року, з 15.12.2015 року по 17.01.2016 року, з 28.02.2016 року по 08.04.2016 року, з 31.05.2016 року по 31.07.2016 року, з 29.09.2016 року по 29.11.2016 року, з 27.01.2017 року по 27.03.2017 року та з 30.05.2017 року по 25.06.2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції, зокрема на території Донецької області.

Наказом ГУНП в Чернігівській області від 26.05.2017 року № 133 о/с дск «Про відрядження поліцейських ГУНП в Чернігівській області» (терміном на 60 діб), у підпорядкування першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ (керівника АТО на території Донецької та Луганської областей) з 25.05.2017 року відряджені - 34 поліцейські РПСПОП «Чернігів» ГУНП в Чернігівській області, у тому числі ОСОБА_2.

23.06.2017 року близько 17 години біля приміщення санаторію «Металург» (місце дислокації РПСПОП «Чернігів»), що знаходиться за адресою - Донецька область, м. Маріуполь, вул. Приморський Бульвар, 17 поліцейський взводу № 4 РПСПОП «Чернігів» старший сержант поліції ОСОБА_4 самовільно привів у бойовий стан 30 мм. ручний гранатомет «АГС-17», після чого сталося 16 пострілів у бік будівлі. В результаті 6 пострілів вибухнуло, 2 з яких у приміщенні та 4 біля входу, де безпосередньо находилась частина особового складу РПСПОП «Чернігів».

В результаті вибуху вісім працівників поліції отримали тілесні ушкодження, серед них інспектор взводу № 4 РПСПОП «Чернігів» ГУНП в Чернігівській області старший лейтенант поліції ОСОБА_3.

Згідно п. 6 Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що трапився 23.06.2017 року з поліцейськими РПСПОП «Чернігів» ГУНП в Чернігівській області під час відрядження до м. Маріуполь, Донецької області від 07.07.2017 року (Форма Н-5) ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження в період проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Відповідно до п. 14 акту № 20 про нещасний випадок старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 07.07.2018 року (Форма Н-1) комісія дійшла висновку, що нещасний випадок стався у період проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Згідно довідки № 29 (у) медичної (військово-лікарської) комісії від 10.04.2018 року поранення позивача пов'язане з виконанням службових обов'язків.

Відповідно до довідок про результати визначення у застрахованій особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (виданих застрахованій особі та страхувальнику) від 30.05.2018 року серії АГ № 0010947 ОСОБА_3 втратив 5 (п'ять) % професійної працездатності. Причина втрати професійної працездатності: поранення, пов'язане з виконанням службових обов'язків.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням 5% втрати працездатності від травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків.

Листом ГУНП в Чернігівській області від 16.08.2018 року № 71/А-748 повідомило ОСОБА_2 про те, що йому призначено одноразову грошову допомогу відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, наказом ГУНП в Чернігівській області від 10.08.2018 року № 221 о/с ОСОБА_2 призначено одноразову грошову допомогу відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію» (отримання поліцейським поранення пов'язаного з проходженням служби в поліції), у сумі 6167 грн 00 коп.

Позивач вважаючи, що дії відповідача щодо призначення одноразової грошової допомоги у розмірі меншому, ніж йому передбачено законом, а свої законні права порушеними звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02 липня 2015 року (далі-Закон №580).

Порядком призначення та отримання поліцейськими одноразової грошової допомоги, розміри та підстави, за яких призначення та виплата допомоги не здійснюється, визначено статтями 97-101 Закону України "Про Національну поліцію".

Частиною 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі:

1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті працівника поліції внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин;

2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції;

3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних із виконанням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті;

5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням повноважень та основних завдань поліції відповідно до цього Закону, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності;

6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаного із проходженням служби в поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.

Частиною 1 статті 101 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність, часткова втрата працездатності без визначення інвалідності поліцейського є наслідком:

а) учинення ним діяння, яке є кримінальним або адміністративним правопорушенням;

б) учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп'яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров'ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, який доведений судом);

г) подання особою свідомо неправдивої інформації про призначення і виплату одноразової грошової допомоги.

Таким чином, стаття 101 Закону міститься вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначення та виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України (ч. 2 статті 97 Закону №580).

Механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - ОГД) у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського визначений Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, які затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року №4 (далі Порядок №4, в редакції на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до пп. 3 п. 1 розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання ОГД є у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата видачі довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках.

Пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 4 встановлено, що заява (рапорт) про виплату ОГД у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається керівнику органу поліції, навчального закладу за останнім місцем проходження служби поліцейським або за останнім місцем проходження поліцейським служби перед відрядженням до інших органів.

Відповідно до норм п.4 цього Порядку та умов випадки, за яких призначається одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності чи втрати працездатності поліцейського:

2) під час виконання службових обов'язків (п.3, 5 ч.1 статті 97 Закону) - випадок, пов'язаний із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України;

5) пов'язаного з проходженням служби в поліції, органах внутрішніх справ (п.6 ч.1 статті 97 Закону) - обставина, яка виникла внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов'язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності, крім випадків, зазначених у підпунктах 1, 2 цього пункту.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що втрата працездатності поліцейського, пов'язана з проходженням служби в органах внутрішніх справ є підставою для призначення одноразової грошової допомоги, що вірно встановлено судом першої інстанції.

При цьому, з наведених норм законодавства вбачається, що судом першої інстанції вірно зроблено висновки про те, що одноразова грошова допомога поліцейському за п.5 ч.1 статті 97 Закону призначається в разі отримання ним поранення під час виконання службових обов'язків, а за п.6 ч.1 цієї статті - в разі поранення, що пов'язане із проходженням служби в поліції.

Отже, порядок отримання одноразової грошової допомоги ставиться в залежність від обставин отримання поранення: або таке поранення отримано під час виконання поліцейським службових обов'язків, або під час проходження служби.

Як убачається із матеріалів справи, згідно п. 6 Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що трапився 23.06.2017 року з поліцейськими РПСПОП «Чернігів» ГУНП в Чернігівській області під час відрядження до м. Маріуполь, Донецької області від 07.07.2017 року (Форма Н-5) ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження в період проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Відповідно до п. 14 акту № 20 про нещасний випадок старшого лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 07.07.2018 року (Форма Н-1) комісія дійшла висновку, що нещасний випадок стався у період проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Згідно довідки № 29 (у) медичної (військово-лікарської) комісії від 10.04.2018 року поранення позивача пов'язане з виконанням службових обов'язків.

Відповідно до довідок про результати визначення у застрахованій особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках (виданих застрахованій особі та страхувальнику) від 30.05.2018 року серії АГ № 0010947 ОСОБА_3 втратив 5 (п'ять) % професійної працездатності. Причина втрати професійної працездатності: поранення, пов'язане з виконанням службових обов'язків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем травми під час виконання службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції, наслідком якої є часткова втрата працездатності без визначення інвалідності, що в свою чергу є беззаперечною підставою на право позивача отримати одноразову грошову допомогу за п.5 ч.1 ст.97 Закону України "Про Національну поліцію".

При цьому, матеріали справи не містять відомостей про наявність підстав, перелічених в статті 101 Закону України "Про Національну поліцію" для не здійснення позивачу виплати одноразової грошової допомоги.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 99 Закону України "Про Національну поліцію" розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату: отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 5, - у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.

Посилання апелянта на незаконність рішення суду першої інстанції про протиправність дій ГУНП щодо відмови в призначені позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до п.5 ч.1 ст.97 Закону України "Про Національну поліцію", оскільки рішення про відмову у вказаній виплаті не приймалося і, відповідно, предметом судового дослідження не було у зв'язку з його відсутністю, вбачається суду безпідставним з огляду на те, що предметом судового дослідження як раз була бездіяльність відповідача, а не будь-яке з його рішень.

Твердження скаржника про те, що станом на момент нещасного випадку - 23 червня 2017 року поліцейські РПСПОП "Чернігів", серед яких був і позивач перебували на відпочинку і службові обов'язки по забезпеченню виконання основних завдань та повноважень поліції, визначених Законом України "Про Національну поліцію", не здійснювали, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вищевикладене спростовується матеріалами справи.

Відповідно до п. п. 2, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За правилами ч. ч. 3-4 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, законодавець передбачив обов'язок суду зобов'язати суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), а тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 13.02.2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 року у справа № 461/2579/17, від 20.03.2018 року у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 року справа № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі "Брайєн проти Об'єднаного Королівства" (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі "Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру" (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі "Путтер проти Болгарії" (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційними повноваженнями є право суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Однак, у цій справі відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 справі № 816/303/16.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі "Олссон проти Швеції" від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Колегією суддів враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Отже, колегія суддів вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення порушеного прав позивача, є зобов'язання відповідача призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв'язку з отриманням травми під час виконання службових обов'язків, пов'язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції, наслідком якої є часткова втрата працездатності без визначення інвалідності, в розмірі та порядку, передбаченому ст.ст. 97, 99, 100 Закону України "Про Національну поліцію", Порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втраті працездатності поліцейського, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ № 4.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та ухвалив законне судове рішення.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Пилипенко О.Є.