Справа № 185/3733/17(2-а/185/7/18)
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 185/3733/17(2-а/185/7/18)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року

у адміністративній справі № 185/3733/17(2-а/185/7/18) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року задоволено позов ОСОБА_1, визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області щодо припинення позивачу страхових виплат з 01 вересня 2016 року та зобов'язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відновити страхові виплатити ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року.

Зазначене рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем по справі з підстав порушення норм матеріального права та неврахування обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у цій справі, у зв'язку з чим вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, і відповідно таким, що підлягає скасуванню, та просить скасувавши рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення про відмову у задоволені вимог позивача в повному обсязі.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що суд першої інстанції під час вирішення спору у цій справі не врахував положення ч.1 ст.4, ч.2 ст.9, ч.1 ч.10 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», п.6 ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» і п.3 розділу VII «Прикінцевих і перехідних положень» Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ч.2 п.12, п.18 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Крім того, апелянт акцентує увагу судової колегії на тому, що довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи була скасована 04.10.2016 р. комісією по розгляду питань щодо відновлення (відмови у відновленні) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам згідно п.3 ч.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а згідно постанови КМУ від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» визначено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та наполягала на правомірності дій відповідача у спірних по цій справі правовідносинах згідно п.6 ч.1 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV), оскільки позивач є внутрішньо переміщеною особою і до нього слід застосовувати перш за все положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) і постанов Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», і відповідно, припинення виплати щомісячної грошової суми страхових виплат позивачу, який перебуває на обліку відповідача як внутрішньо переміщена особа, відбулося саме з підстав скасування довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи, а відновлена страхова виплата позивачу згідно п.18 Порядку № 365 може бути лише через шість місяців після припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення

Заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення проти неї, а також перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин та застосування до них норм матеріального права, судова колегія дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з нижченаведеного

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м.Павлоград Дніпропетровської області, в якій просив визнати протиправними дії Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м.Павлоград Дніпропетровської області щодо припинення йому страхових виплат з 01 вересня 2016 року та зобов'язати відповідача відновити виплату з 01 вересня 2016р.

Поданий до суду позов ОСОБА_1 мотивував тим, що він є внутрішньо переміщеною особою, перебував на обліку вВВД ФССНВУ в м.Павлограді та отримував страхові виплати у період з листопада 2014 року по серпень 2016 р., але з 01.09.2016 р. йому було припинено виплати щомісячної грошової суми у зв'язку з тим, що довідку про взяття його на облік внутрішньо переміщеної особи було скасовано. На його звернення до відповідача 14 березня 2017 р. з заявою про поновлення страхової виплати, відповідач повідомив його Листом № К-09/01-11 від 28.03.2017 року про те, що повторне призначення виплат можливе лише через шість місяців після припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення, що й стало підставою для судового захисту його прав.

Задовольняючи вимоги позивача у цій справі, суд першої інстанції детально проаналізував положення ст.4, п.п.3 п.1 ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», узяв до уваги рішення Конституційного Суду України від 7.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 закону №1058-ІV і правові позиції Верховного Суду України, що наведені у Пунктом 19 Постанови Пленуму «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, а також правильно посилаючись на положення ст.8, ст.19, ст.22, ст.64 Конституції України і ст.8 КАСУ дійшов законного висновку про неправомірність дій відповідача, якими порушується право позивача на отримання страхових виплат.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з висновками суду першої інстанції, проте з урахуванням предмету спору у цій справі, яким є захист права позивача, що втратив працездатність внаслідок професійного захворювання, у зв'язку з чим йому довічно було встановлено інвалідність та як застрахованій особі державою гарантовано забезпечення безстрокової виплати щомісячної страхової грошової суми, вважає за необхідне додатково наголосити більш детально на положення чинного законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

Так, прямим та основним нормативним актом для спірних у цій справі правовідносин є Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 23.09.1999 р № 1105-XIV зі змінами (далі - Закон № 1105-XIV), який за місцем в ієрархічній структурі має більшу юридичну силу у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян в Україні та відповідно є пріоритетним у застосуванні до правовідносин, що виникають при виплаті раніше призначених щомісячних страхових виплат особам, які втратили працездатність внаслідок професійного захворювання.

Зокрема, відповідно до ч.1 ст.2 Закону № 1105-XIV, законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів, і відповідно, відповідач по справі зобов'язаний провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду (ч.3 ст.8 Закону № 1105-XIV).

При цьому, відповідач по справі зобов'язаний пам'ятати, що основними завданнями Фонду та його робочих органів є: реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування та надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону (п.1,2 ч.1 ст.9 Закону № 1105-XIV).

Згідно змісту ст.36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку (ч.1 ст.36), а щомісячна страхова виплата включена до наведеного у ч.7 ст.36 цього Закону переліку страхових виплат, як виплата втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, яка застрахованій особі проводяться Фондом протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком (ч.5 ст.47 Закону № 1105-XIV). При цьому, інформація про право на страхові виплати, розміри виплат та їх строки зазначаються в Рішенні Фонду оформленому постановою (ст.44 Закону № 1105-XIV), а припинення страхових виплат може відбуватися лише у передбачених ч.1 ст.46 Закону № 1105-XIV.

При цьому, припинення страхових виплат у розумінні ст.46 Закону № 1105-XIV як позбавлення особи права на їх отримання на майбутнє визначено лише у двох випадках: якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості (п.3) і якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми (п.4), а в інших передбачених ч.1 ст.46 Закону № 1105-XIV випадках страхові виплати припиняються лише на певний чітко визначений законодавцем період: на весь час проживання потерпілого за кордоном… (п.1); на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови…(п.2); ухилення від медичної чи професійної реабілітації або не виконання правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушення правила поведінки та встановленого для нього режиму, що перешкоджає одужанню (п.5), що цілком підтверджується змістом ст.48 Закону № 1105-XIV «Страхові виплати у разі перебування особи, яка їх одержує, в особливих умовах» та ст.47 Закону № 1105-XIV, якою проголошено, що: виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням (ч.4); страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них (п.5); страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв'язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров'я (ч.6); якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" (ч.7); належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини (ч.10).

Виходячи з аналізу наведених приписів ч.1 ст.46, а також положень ч.4-10 ст.47, ч.5 ст.48, ст.49 Закону № 1105-XIV, протиправність дій відповідача по цій справі, як в частині припинення страхових виплат ОСОБА_1 з 01.09.2016 р. так і відмови у відновлені страхових виплат при зверненні останнього з такою вимогою у березні 2017 року та роз'ясненням про можливість повторного призначення страхових виплат лише через шість місяців після припинення і виконання всіх процедур, необхідних для їх призначення - свідчать про безпідставне та незаконне позбавлення ОСОБА_1 права на отримання належних йому грошових сум страхових виплат, які в розуміння рішень Європейського суду по захисту прав людини є власністю ОСОБА_1

Також дії відповідача у спірному по цій справі випадку свідчать про грубе порушення ним положень частини першої статті 46 Конституції України якою гарантовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, і це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними, та ч.1 ст.64 Конституції України якою визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України, що відповідно потребує втручання Фонду соціального страхування України, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням в Україні від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом, зокрема згідно п.3.2.12. Статуту - здійснювати заходи з підготовки та підвищення кваліфікації працівників, які забезпечують діяльність Фонду.

Звертає на себе увагу також безпідставність посилання відповідача у цій справі на п.3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV, оскільки вказаною нормою передбачено визначення Кабінетом Міністрів України особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселились з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації), а не тимчасово переміщеним особам, яким внаслідок втрати працездатності у зв'язку із страховим випадком раніше була призначена, нараховувалася та виплачувалася страхова виплата.

Помилкове ототожнення відповідачем «страхових виплат», які виплачуються застрахованій особі Фондом щомісячно як компенсацію втраченого заробітку або відповідної його частини у разі настання страхового випадку (ч.1 ч.7 ст.36 Закону № 1105-XIV) протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком (ч.5 ст.47 Закону № 1105-XIV) із згаданими у п.3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV «видами матеріального забезпечення та соціальних послуг» до яких згідно ст.20 цього Закону віднесено: 1) допомогу з тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною); 2) допомогу з вагітності та пологів; 3) допомогу при народженні дитини; 4) допомогу на період догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 5) допомогу на поховання (крім поховання пенсіонерів, безро бітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві); 6) забезпечення оздоровчих заходів (оплата путівок на сана торно-курортне лікування застрахованим особам та членам їхніх сімей, до дитячих оздоровчих закладів, утримання санаторіїв-профілакторіїв, надання соціальних послуг у позашкільній ро боті з дітьми) - на думку колегії суддів лише підтверджує необхідність втручання Фонду, який саме відповідно до п.3.3. Статуту несе відповідальність згідно із законом за шкоду, заподіяну з його вини застрахованим особам, внаслідок несвоєчасної або неповної виплати матеріального забезпечення, страхових виплат, ненадання або несвоєчасне надання соціальних послуг, передбачених Законом.

У даному спірному випадку відповідач ігноруючи приписи Конституції та закону України, в яких закріплено право застрахованих осіб на безперервне одержання раніше призначених страхових виплат, визнав за можливе застосувати до спірних правовідносин підзаконний нормативний акт, яким регулюється порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, які на законодавчому рівні визначені як грошові виплати особам, які опинилися в складних соціальних обставинах та потребують допомоги держави, за наявності підстав визначених законодавством, або соціальні пільги та виплати, які надаються працівникам на лікування, відпочинок, проїзд, працевлаштування (без соціальної допомоги у разі безробіття), страхові внески на добровільне медичне страхування, за договорами особистого, майнового та іншого страхування на користь працівника, компенсація плати за утримання дітей в дошкільних установах, вихідна допомога та сума на працевлаштування у разі ліквідації підприємства, скорочення працівників та ін., що не є тотожним «страховим виплатам», які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку (ст.36 Закону № 1105-XIV) та які мають інше джерело фінансування ніж «соціальні виплати».

Про безпідставність дій відповідача по припиненню постановою № 0414/2041/5100/13 від 08.08.2016 р. виплати ОСОБА_1 щомісячної грошової суми компенсації втраченого заробітку внаслідок втрати професійної працездатності (вид виплати 410, КЕКВ 2730.03), з обґрунтуванням вказаного рішення в суді положеннями ч.2 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 - свідчить зміст вказаної норми, в якій по-перше йдеться про припинення «соціальних виплат», а не «страхових виплат», і по-друге вказано про припинення у разі скасування довідки внутрішньо перемішеної особи не з будь-яких підстав, а тільки з визначених ст.12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб» № 1706-VII, яка містить вичерпний перелік підстав: 1) подання заяви про відмову від довідки; 2) скоєння злочину (з переліченою кваліфікацією); 3) повернення до покинутого місця постійного проживання; 4) виїзду на постійне місце проживання за кордон; 5) подання завідомо недостовірних відомостей, що у спірному випадку по справі № 185/3733/17 не вчинялося з боку гр. ОСОБА_1

За наведених вище обставин та виходячи з положень ст.14 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" якою чітко визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, як і інші громадяни України, судова колегія визнає за необхідне залишити без задоволення вимог апеляційної скарги відповідача та залишити без змін рішення суду першої інстанції у цій справі.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 316, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Павлоградського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області від 20 квітня 2018 року - залишити без змін

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник