Справа № 810/4010/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4010/18 Суддя (судді) першої інстанції: Головенко О.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Губської О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов"язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з позовом до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 30.05.2018 № 238-24-VІІ про відмову у наданні земельної ділянки громадянці ОСОБА_3;

- зобов'язати повторно розглянути клопотання від 10.05.2018, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні протягом одного місяця з моменту набрання даним рішенням суду законної сили.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у травні 2018 року вона звернулась до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області з клопотанням про надання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства площею 0,2305 га, що розташована в межах с. Новосілки Вишгородського району Київської області із земель комунальної власності Новосілківської територіальної громади, однак рішенням їй було відмовлено у зв'язку з невідповідністю місця розташування та цільового призначення об'єкта вимогам законодавства.

На думку позивача вказана відмова є протиправною та такою, що порушує її права та законні інтереси.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 30.05.2018 № 238-24-VІІ про відмову у наданні земельної ділянки громадянці ОСОБА_3.

Зобов'язано Новосілківську сільську раду Вишгородського району Київської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 10.05.2018, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги заперечення відповідача, обставини заперечень судом не досліджувались, в рішенні не надано жодної оцінки та не вказано мотивів, з яких вони відхилені або визнані необґрунтованими. Натомість, як стверджує відповідач, суд застосував як норми матеріального права роз'яснення Державного комітету України по земельних ресурсах, викладеного у листі від 05.04.2002 № 14-22-4/2080 «Щодо тотожності термінів «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство», незважаючи на те, що даний лист-роз'яснення не містить правових норм, не є джерелом права, та копія такого листа до позову не долучена, отже він не може мати доказового значення по справі. Крім того, у вказаному Листі, роз'яснення шодо тотожності визначень надані виключно для цілей оподаткування внаслідок поверхневого порівняння термінології Земельних кодексів України від 18.12.1990 та 25.10.2001 років в перехідний період - тобто норм, які зараз не діють.

За наведених обставин, відповідач вважає, що судом першої інстанції було порушено принципи змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин у справі.

Відзиву на апеляційну скаргу до суд не надходило.

Учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи явку уповноважених представників до суду не забезпечили.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 01.02.2018 є власницею об'єкта нерухомого майна «Вагова», який знаходиться за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер 218, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Господарська споруда позивача розташована на відведеній та зареєстрованій в Державному земельному кадастрі земельній ділянці, яка має такі характеристики:

кадастровий номер - НОМЕР_1;

цільове призначення - 01.04 для ведення підсобного сільського господарства;

категорія земель - землі сільськогосподарського призначення;

вид використання земельної ділянки - для ведення підсобного сільського господарства;

форма власності - комунальна власність;

площа земельної ділянки - 0,2305 га.

10 травня 2018 року позивач звернулась до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області з клопотанням про надання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства площею 0,2305 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташована в межах с. Новосілки Вишгородського району Київської області із земель комунальної власності Новосілківської територіальної громади, додавши копії документів, що підтверджують право власності на об'єкт нерухомого майна, копію витягу з Державного земельного кадастру, який підтверджує розмір і цільове призначення земельної ділянки та графічні матеріали.

Рішенням № 283-24-VІІ від 30.05.2018 ОСОБА_3 було відмовлено у наданні земельної ділянки площею 0,2305 га для ведення особистого селянського господарства.

Листом від 06.06.2018 № 132/02-31 відповідач повідомив, що вимогами ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст.ст. 31, 33-37 цього Кодексу, таким чином, земельна ділянка, призначена для ведення підсобного сільського господарства не може використовуватись за іншими видами використання, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва тощо.

Зазначив, що безоплатна приватизація громадянами земель для ведення підсобного сільського господарства законодавством не передбачена, Новосілківська сільська рада вимушена відмовити у задоволенні поданого клопотання внаслідок невідповідності місця розташування та цільового призначення об'єкта вимогам законодавства.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що нормами ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 ЗК України.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що поняття «підсобне сільське господарство» та «особисте селянське господарство» за змістом є тотожними.

За наведених обставин, суд Київський окружний адміністративний суд вирішив, що у позивача були всі правові підстави для отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2305 га., а відповідач безпідставно відмовив у реалізації законного права позивача.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до стаття 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина 2 вказаної статті).

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина 3 вказаної статті).

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина 4 вказаної статті).

Згідно з частиною 6 статті 118 Земельного Кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина 7 статті 118 ЗК).

Як встановлено судом, позивач звернулась до Новосілівської сільської ради з клопотанням про надання їй у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства, право на яку перешло до неї внаслідок набуття права власності на будівлю, що розташована на цій земельній ділянці.

Водночас, за результатом розгляду вказаного клопотання відповідачем було відмовлено у його задоволенні, оскільки земельна ділянка призначена для ведення підсобного сільського господарства не може використовуватись за іншими видами, у тому числі для ведення особистого селянського господарства.

Відповідач також роз'яснив позивачу, що безоплатна приватизація громадянами земель для ведення підсобного сільського господарства законодавством не передбачена.

Разом з цим, зазначив, що попередній власник нерухомого майна не був власником земельної ділянки у зв'язку з чим, до набувача нерухомого майна переходить право користування земельною ділянкою в тому ж обсязі для тих самих потреб.

Вирішуючи питання щодо правомірності вказаного рішення суб'єкта владних повноважень та наявності підстав для визнання його протиправним та скасування, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільсько господарського виробництва;

в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Положеннями ч. 1 ст. 33 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Разом з цим, частиною 1 ст. 37 ЗК України встановлено, що приватні несільськогосподарські підприємства, установи та організації можуть набувати у власність або оренду землі сільськогосподарського та іншого призначення для ведення підсобного господарства.

У свою чергу, класифікатором видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 №548 передбачено, що до земель сільськогосподарського призначення (розділ секції А 01) належать, зокрема, землі:

- для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (підрозділ 01.01.)

- для ведення підсобного сільського господарства (підрозділ 01.04.)

Отже, з наведеного вбачається, що вказані землі сільськогосподарського призначення не є тотожними, оскільки надаються у власність або користування різним суб'єктам господарювання, мають різне функціональне призначення та віднесені Державним комітетом України із земельних ресурсів до різних підрозділів земель сільськогосподарського призначення.

У свою чергу, колегія суддів погоджується із доводами апелянта, що лист Державного комітету України по земельних ресурсах № 14-22-4/2080 від 05.04.2002 «Щодо тотожності термінів «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки у вказаному листі мова йде про порівняння термінів «особисте підсобне господарство» та «особисте селянське господарство» у той час як землі які просить надати позивач у власність мають вид використання - для ведення підсобного сільського господарства.

Разом з цим, судом встановлено, що дане роз'яснення було надано Державним комітетом по земельних ресурсах внаслідок розгляду листа ДПА від 01.03.2002 р. N 1828/5/17-0316-112 щодо тотожності термінів "особисте підсобне господарство" та "особисте селянське господарство" та з метою виключно визначення цілей оподаткування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що листи міністерств, інших центральних органів виконавчої влади не є нормативно-правовими актами, вони мають роз'яснювальний, інформаційний характер і не встановлюють правових норм, а отже не є джерелом права яке регулює спірні відносини у зв'язку з чим, не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

Водночас, відповідно до правової позиції викладеної 08 квітня 2015 року у постанові судової палати у цивільних та адміністративних справах Верховного Суду України по справі № 6-32цс15 кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення

При цьому абзац другий частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива, але порядок вирішення цього питання не встановлений.

Виходячи з принципу ЗК України щодо раціонального використання та охорони земель, зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

Обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Отже, на підставі викладеного, Верховний Суд України зазначив, що зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обов'язкового дотримання механізму такої зміни, визначеного Порядком.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вимогами чинного Земельного кодексу, у тому числі і приписами статті 118 не передбачено права зацікавлених громадян на одержання безоплатно у власність земель сільськогосподарського призначення для ведення підсобного сільського господарства.

Таким чином, позивач не є належним суб'єктом звернення із відповідним клопотанням.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що у позивача були всі правові підстави для отримання у власність земельної ділянки в межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2305 га., а відповідач безпідставно відмовив у реалізації законного права позивача є необгрунтованим та таким, що не відповідає вимогам матеріального права, яким врегульовано спірні правовідносини.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу

Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Разом з цим, позивачем не надано належних та допустимих доказів та не наведено жодних доводів, які б свідчили про недотримання відповідачем вимог чинного законодавства. Не встановлено судом відповідних обставин і в ході розгляду справи.

У свою чергу, правомірність прийнятого суб'єктом владних повноважень рішення підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суб'єкт владних повноважень діяв в межах, порядку та у спосіб, що визначені нормами чинного законодавства. Разом з цим, доводи апелянта знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду даної справи та є такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час вирішення даного спору було неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки викладені у рішенні суду першої інстанції є такими, що не відповідають обставинам справи.

Наведені обставини відповідно до вимог ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

О.А. Губська