Справа № 815/3220/18
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/3220/18

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О. О.,

- Шляхтицького О.І.,

за участю: секретар судового засідання - Ніцевич О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду, яке прийнято 19 жовтня 2018 року у складі суду судді: Танцюри К.О. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій щодо відмови ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у поновленні його місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та внесенні відповідних змін до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1; зобов'язання Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради поновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язання Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради внести зміни до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та вказати адресу: АДРЕСА_2, як зареєстроване місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовлено. На зазначене рішення суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим за наслідком поверхневої оцінки доказів та неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, відповідно таким, що підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов неправильних висновків стосовно того, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки апелянтом були надані докази на підтвердження його прописки (реєстрації) за адресою: АДРЕСА_1, наявності помилкових відомостей в Єдиному державному демографічному реєстрі (далі - Реєстр) щодо реєстрації його місця проживання та неправомірності відмови у виправленні цих помилкових відомостей Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. На думку апелянта, його місце проживання вважається зареєстрованим відповідно до норм закону, оскільки воно підтверджується пропискою згідно картки прописки форми А, та дана прописка (реєстрація) була проведена відповідно до діючого в 1999 році законодавства. При цьому діючим законодавством передбачена можливість поновлення та виправлення невірної інформації, внесеної до Реєстру, органом, на які покладені функції реєстрації місця проживання.

Апелянт зазначає, що відповідачем не надано ніяких доказів в обґрунтування свого рішення щодо відмови апелянту у внесенні змін до Реєстру та поновленні його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, а тому не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо правомірності такої відмови. Так, апелянт стверджує, що відповідачем не було зазначено, на підставі якого нормативного-правового акту було відмовлено апелянту у внесенні змін до Реєстру щодо адреси його місця проживання та на підставі яких документів.

Крім того, апелянт посилається на те, що незаконними діями з боку відповідача порушені конституційні права апелянта на житло, на яке він має право відповідно до прописки (реєстрації), проведеної у відповідності до діючих на той час норм законодавства, при тому що зняття його з реєстрації не проводилося у встановленому законом порядку. Апелянт вказує на ті обставини, що впродовж майже двадцяти років він проживає за адресою: вул. Тираспольське шосе, буд. 29. кв. 33, м. Одеса, іншого нерухомого майна в праві власності або користування у нього немає, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, яка була надана апелянтом до суду першої інстанції, іншого житла для проживання ОСОБА_3 також не має.

Відповідач - Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради надав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу ґрунтуються на тому, що формування реєстру територіальної громади здійснюється з трьох інформаційних джерел: картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, які велися органами Державної міграційної служби, картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, які велися житлово-експлуатаційними організаціями, підприємствами та установами та державного реєстру виборців. Разом з тим, за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_3 зареєстрованим або знятим з реєстрації місця проживання на території міста Одеси та Одеської області не значиться, що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання від 19.12.2016 року № Я5-35352-ф/л. За інформацією Державного реєстру виборців, отриманою Департаментом одноразово, станом на початок 2016 року, відомості про ОСОБА_3 у зазначеному реєстрі відсутні. З карток реєстраційного обліку громадян за формами А та Б, які ведуться підприємством, що здійснює управління житловим будинком за адресою: м. Одеса, вул. Тираспольське шоссе, 29 вбачається, що ОСОБА_3 проживає у вказаному житловому приміщенні без реєстрації, що підтверджується, зокрема, довідкою про склад сім'ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.03.2008 р. № 26, виданою Комунальним підприємством житлово-комунального сервісу "Хмельницький" (далі - КП ЖКС «Хмельницький»), які містяться в матеріалах справи.

Відповідач зазначає, що прописка особи, як і реєстрація місця проживання особи передбачає дату її здійснення, однак у картці прописки за формою А відсутня дата внесення даного запису, таким чином висновок Одеського окружного адміністративного суду відносно того, що позивачем не надано жодного доказу здійснення його реєстрації місця проживання у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1, є правомірним. Крім того, на думку відповідача, чинним законодавством не передбачено здійснення поновлення реєстрації місця проживання, натомість передбачено реєстрацію місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та скасування реєстрації місця проживання. У зв'язку з тим, що наразі реєстр територіальної громади міста Одеси продовжує формуватись, Департамент здійснює підготовку необхідних відомостей в електронній та паперовій формі і передає їх до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, з метою подальшого внесення до Реєстру. Таким чином, Департамент не має можливості здійснити передачу до територіального підрозділу Державної міграційної служби України, відомостей про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за вказаною адресою, так як зазначені дії не вчинялись.

Відповідач також наголошує, що до позовної заяви ОСОБА_3 додано копію витягу з Реєстру від 30.11.2016 року № 5114-, виданого Малиновським районним відділом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, зі змісту якого вбачається, що місце проживання ОСОБА_3 зареєстрованим не значиться, що свідчить про те, що в Реєстрі взагалі відсутня інформація про реєстрацію місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, що унеможливлює виправлення помилки. Окрім того, відповідач посилається на дискреційність своїх повноважень у спірних правовідносинах.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.04.2018 року ОСОБА_3 звернувся до директора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_4 із заявою про внесення змін до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання та зазначення адреси: АДРЕСА_1, як зареєстроване місце проживання (а.с.18-19).

Листом директора Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_4 №221/01-02-19 надано відповідь ОСОБА_3, що з метою з'ясування інформації щодо реєстрації місця проживання Департамент направив запит до відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та запросив картотеку у підприємства (організації), що здійснює управління буд. 29 по вул. Тираспольське шоссе і з отриманих відомостей відсутнє підтвердження реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови ОСОБА_3 у поновленні його місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 та внесенні відповідних змін до Реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що докази реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 до суду надано не було. Враховуючи викладене та те, що судом першої інстанції не встановлено та позивачем не доведено реєстрацію його місця проживання за адресою АДРЕСА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради відмовляючи ОСОБА_3 у поновленні його місця реєстрації за адресою АДРЕСА_2 та внесенні відповідних змін до Реєстру діяв правомірно. Крім того, суд першої інстанції також дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання внести зміни до Реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та вказати адресу: АДРЕСА_2, як зареєстроване місце проживання ОСОБА_3

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх службові та посадові особи зобов'язані діяти та приймати рішення виключно у межах та спосіб, визначений Конституцією та законодавством України.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 10.12.2015 р. № 888-УІІІ внесено зміни до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. №1382-ІУ та визначено, що органом реєстрації є виконавчий орган міської ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Рішенням Одеської міської ради від 16.03.2016 р. № 421-VII «Про здійснення виконавчим органом Одеської міської ради на території міста Одеси повноважень органу реєстрації, передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що виконавчим органом Одеської міської ради, що здійснюватиме повноваження органу реєстрації на території м. Одеси є Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Реєстрація місця проживання особи, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється Департаментом відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (далі - Правила №207), Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженого також постановою Кабінету Міністрів України №207 від 02.03.2016 року.

В свою чергу, відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі - Закон України №1382-IV).

Відповідно до вимог ст.2 Закону України № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

В ст. 3 Закону України № 1382-IV наведені значення термінів, у якому вони вживаються у Законі, зокрема місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

У відповідності до положень ст. 6 зазначеного Закону, у разі внесення під час реєстрації помилкових відомостей про особу орган реєстрації зобов'язаний на підставі поданих особою або її представником достовірних відомостей у день звернення внести необхідні зміни до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування, реєстру відповідної територіальної громади із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно норм статті 10 Закону України № 1382-IV, правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів, порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Так, на виконання положень Закону України № 1382-IV прийнято Постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207.

У відповідності до п.3 зазначених Правил №207, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради.

Як встановлено колегією суддів апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, починаючи з 08.12.1999 року ОСОБА_3 був прописаний за адресою: АДРЕСА_1, разом зі своєю матір'ю ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується карткою прописки форми А, завіреною КП ЖКС «Хмельницький» (а. с. 67). Також за цією адресою зареєстрований ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, починаючи з 15.02.2013 року, який також не був знятий з реєстрації за цією адресою.

Колегія суддів зазначає, що станом на 08.12.1999 року реєстрація місця проживання особи здійснювалась на підставі Положення про паспортну систему в СРСР. затвердженого Постановою Ради міністрів Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 28.08.1974 року №677 (далі - Положення №677).

Згідно з ч. 2 ст. 17 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції станом на 08.12.1999 року) місце проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до п. 22 Положення про паспортну систему в СРСР. затвердженого Постановою Ради міністрів Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 28.08.1974 року №677, яке діяло на час прописки Апелянта за вказаною вище адресою, прописка дітей, які не досягли 16-річного віку та проживають спільно з батьками (опікунами, піклувальниками), проводиться шляхом внесення відомостей про них до відповідних документів про прописку одного з батьків (опікуна, піклувальника).

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до вимог даного Положення №677, 08.12.1999 року була проведена прописка ОСОБА_3 шляхом внесення його відомостей до картки прописки форми А його матері ОСОБА_7

Крім того, як вбачається з акту від 10.09.2018 року, завіреного начальником дільниці № 2 КП «ЖКС «Хмельницький», ОСОБА_3 вписаний в картку прописки форму А матері ОСОБА_7 з 08.12.1999 року та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1, адресу місця проживання не змінював (а.с. 74).

Згідно із довідкою № 26 від 27.03.2008 року (а. с. 16) вказано, що ОСОБА_3 проживає та прописаний за адресою: вул. Тираспольське шосе. АДРЕСА_1.

Таким чином колегія суддів зазначає, що прописка позивача з 08.12.1999 року підтверджується наданими ним відповідачу та до суду першої інстанції документами.

Колегія суддів критично оцінює висновки суду першої інстанції, що оскільки в графі дата прописки зазначено «без реєстрації», відповідно це свідчить про відсутність реєстрації місця проживання позивача, оскільки вказані реквізити довідки №26, за умови підтвердження прописки позивача за адресою вул. Тираспольське шосе. АДРЕСА_1 в порядку, встановленому на момент здійснення такої реєстрації та до досягнення позивачем 16-ти річного віку не можуть свідчити про відсутність реєстрації місця проживання позивача.

Згідно з ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на дотримання принципу «належного урядування».

Так у рішенні суду «Рисовський проти України» Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Крім того, у пункті 74 рішення Європейського Суду з прав людини «Лелас проти Хорватії» суд звернув увагу на те, що «держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу».

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи відповідача щодо відсутності у вільному доступі нормативно-правових актів, що регулювали порядок внесення відомостей про реєстрацію та встановлювали форми заяв на прописку станом на 1999 рік, оскільки зазначені обставини не можуть бути підставою для відмови суб'єкта владних повноважень, у разі наявності документів, що підтверджують факт прописки позивача у картці його матері, що сторонами по справі не заперечується.

Крім того, колегія суддів критично сприймає висновки суду першої інстанції, що позивачем не доведено реєстрацію його місця проживання за адресою АДРЕСА_1, оскільки згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Разом з тим, відповідачем під час судового розгляду справи у першій та апеляційній інстанції жодним чином не було доведено, що місце проживання апелянта не було зареєстровано у 1999 році за адресою вул. Тираспольське шосе. АДРЕСА_1. При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта стосовно того, що відповідачем не було зазначено, на підставі якого нормативного-правового акту було відмовлено апелянту у внесенні змін до Реєстру щодо адреси його місця проживання та на підставі яких документів.

Щодо доводів, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, що чинним законодавством не передбачено здійснення поновлення реєстрації місця, що унеможливлює задоволення позовних вимог колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що Законом України № 1382-IV та Правилами № 207 (далі - Правила), якими у своїй діяльності керується відповідач, не передбачено здійснення поновлення реєстрації місця проживання, натомість передбачено реєстрацію місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання та скасування реєстрації місця проживання. Враховуючи викладене, підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій щодо відмови ОСОБА_3, у поновленні його місця реєстрації відсутні.

Разом з тим, згідно положень КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Статтею 13 Конвенції встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ЄСПЛ вказав, що норма статті 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Сутність цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечать при цьому виконання своїх зобов'язань. Суд визнав, що вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним законодавством (пункт 145 рішення).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення від 10 липня 2003 року у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, пункт 45 та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, пункт 25, ECHR 2002 II).

Враховуючи викладене, незважаючи на відсутність механізму здійснення поновлення реєстрації місця проживання у національному законодавстві, на думку колегії суддів, з метою остаточного вирішення спору саме такий спосіб захисту прав, свобод та законних інтересів позивача як реєстрація місця проживання шляхом внесення змін до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 є найбільш ефективним та таким, що відповідає завданню адміністративного судочинства та нормам Конвенції. При цьому, чинним законодавством, а саме статтею 6 Закону України № 1382-IV передбачений механізм внесення необхідних змін до документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування, реєстру відповідної територіальної громади із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку на підставі поданих особою або її представником достовірних відомостей.

Крім того, колегія суддів зазначає, що сам факт реєстрації місця проживання, в контексті спірних правовідносин, не створює жодних правових наслідків для особи, місце проживання якої зареєстровано, а сама реєстрація, в даному випадку, є нічим іншим, як констатацією факту проживання особи за відповідною адресою та не наділяє таку особу певними майновими та немайновими правами.

При цьому, щодо посилань на дискреційність повноважень відповідача у спірних правовідносинах колегія суддів зазначає наступне.

Згідно приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Разом з тим, одним із аспектів права на суд є право на доступ до суду. При цьому «тільки інституція яка має повну юрисдикцію, включаючи право скасовувати оскаржені рішення з будь-яких підстав, як з питань факту, так і питань права, відповідає поняттю «суд» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції» (п. 118 рішення від 12 липня 2005 року у справі «Молдован та інші проти Румунії». «Повна юрисдикція» означає, що суд має достатні та ефективні повноваження щодо: повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів; встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскарженого адміністративного рішення; належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення від 28 червня 1990 року у справі Обермейєр проти Австрії; п. 155 рішення від 4 березня 2014 року у справі «Гранд Стівенс проти Італії».

ЄСПЛ визнав такою, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції практику національних судів, коли вони, вважаючи себе зв'язаними висновками адміністративних органів щодо обставин справи, взагалі відмовлялися контролювати оцінку фактів, які були покладені в основу дискреційного адміністративного рішення і які мали вирішальне значення при прийнятті цього рішення, (п, 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки»; п. 157 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру». Таким чином, повна відмова національного суду переглянути оцінку, яку адміністративний орган дав доказам у справі при прийнятті дискреційного рішення, вважається порушенням права особи на доступ до суду, що гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 шляхом внесення змін до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та вказати адресу: АДРЕСА_2, як зареєстроване місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Отже, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, у зв'язку з чим, судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду не спростовують. Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 322 КАС України, постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції;

Відповідно до положень частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Положеннями ч.3 ст. 139 КАС України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Так, як встановлено судом, під час подання адміністративного позову до суду першої інстанції позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., що підтверджується квитанцією №ПН3775 від 02.07.2018 року (а.с. 4). За подання апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1057,20 грн., що підтверджується квитанцією №ПН4528 від 15.11.2018 року (а.с. 124). Таким чином, з урахуванням наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3, загальний розмір судових витрат, що підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі складає 881,00 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 292, 311, 315, 317, 321, 322, 325 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_3 до Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов'язати Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради зареєструвати місце проживання ОСОБА_3 шляхом внесення змін до Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та вказати адресу: АДРЕСА_1, як зареєстроване місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська,2Д, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 881,00 грн. (вісімсот вісімдесят одна гривня 00 копійок).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.І. Шляхтицький