Справа № 805/5043/18-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2019 року справа №805/5043/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Сіваченка І.В.

Шишова О.О.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за ордером)

відповідач: Кисіль Д.В. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Загацька Т.В.) від 13 листопада 2018 року (повний текст складено 23 листопада 2018 року у м.Слов`янську) по справі №805/5043/18-а за позовом ОСОБА_3 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання наказів про звільнення зі служби незаконними та поновлення на службі, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування наказів №85-РС, №85-РС, № 354 від 08.12.2017 року в частині звільнення з військової служби у запас у відповідності до частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ, за пунктом 1 підпунктом ґ (через сімейні обставини або інші поважні причини); поновлення на посаді солдата санітарно евакуаційного відділення медичної роти військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 .

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року позовні вимоги задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 № 1060 від 08.12.2017 року в частині звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас за п.п.ґ п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок (через сімейні обставини або інші поважні причини); визнано незаконним та скасовано наказ командира 81 окремої аеромобільної бригади (по особовому складу) № 85-РС від 08.12.2017 року в частині звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас за п.п.ґ п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок (через сімейні обставини або інші поважні причини); визнано незаконним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 354 від 08.12.2017 року в частині звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас за п.п. ґ п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок (через сімейні обставини або інші поважні причини); поновлено ОСОБА_3 на посаді солдата санітарно евакуаційного відділення медичної роти військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 з 09.12.2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що з 18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, а тому командир військової частини під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до прийняття рішення про демобілізацію) має відповідне право звільняти військовослужбовців з військової служби за контрактом за підстав, визначених у пункті 1 частини восьмої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ. Суд необґрунтовано дійшов висновку про те, що звільнення позивача, як військовослужбовця з військової служби за контрактом, на підставі підпункту «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону №2232-ХІІ можливе лише за наявності волевиявлення останнього. Суд не звернув увагу на той факт, що з позивачем неодноразово проводились співбесіди з приводу грубого порушення військової дисципліни під час яких остання висловлювала не бажання подальшого проходження служби та вказувала, що не має можливості залишати дитину без догляду, а її матір потребує часткового догляду. Зазначені обставини зафіксовані у письмовому поясненні позивача до акту службового розслідування. Відповідач також зазначив, що вирішуючи питання щодо стягнення грошового забезпечення на користь позивача за час вимушеного прогулу судом першої інстанції не враховано факт отримання позивачем протягом усього зазначеного періоду допомоги по безробіттю . Також, суд першої інстанції неправомірно застосував положення Закону України «Про соціальний и правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інші нормативно-правових актів та прийняв рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.12.2017 року по 13.11.2018 року на загальну суму 41 347,10 грн. , оскільки дії позивача свідчать про зловживанням ним своїм правом. Відповідач також вважає, що судом першої інстанції безпідставно було поновлено строк звернення до суду. Окрім того, суд не обґрунтував таке рішення.

Позивач та представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечували, вважають, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом першої інстанції відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що 26.04.2017 року між позивачем, курсантом навчальної роти військової частини пп НОМЕР_2 , та Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_4 був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 роки.

Згідно довідки відповідача від 14.12.2017 року № 875 позивач перебувала на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 19.07.2017 року по 08.12.2017 року.

Наказом від 08.12.2017 року №1060 «Про результати службового розслідування відносно військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 військової служби за контрактом солдата ОСОБА_5 » за порушення військової дисципліни, а саме 02.12.2017 року неповернення зі звільнення без поважних причин та за відмову від виконання законних вимог командира (начальника) на санітара евакуаційного відділення медичної роти солдата ОСОБА_5 накладено дисциплінарне стягнення - оголошено догану.

Пунктом 3 цього наказу позивача звільнено з військової служби відповідно до пункту «ґ» підпункту 1 пункту 8 статті 26 Закону України «Про військовій обовязок та військову службу».

Обставини проведення службового розслідування та накладення на позивача дисциплінарного стягнення позивачем не оскаржуються.

Вказаний наказ позивач вважає неправомірним та таким, що підлягає скасуванню лише в частині звільнення її зі служби.

Наказом командира 81 окремої аеромобільної бригади (по особовому складу) від 08.12.2017 року № 85-РС відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовій обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232, звільнено з військової служби у запас за п.1 пп. «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері) солдата ОСОБА_5 , санітара евакуаційного відділення медичної роти.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2017 року № 354 солдата ОСОБА_5 , санітара евакуаційного відділення медичної роти військової служби за контрактом, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2017 року №85-РС відповідно до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовій обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року № 2232, з військової служби у запас за п. 1 пп. «ґ» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері), вважати що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Краматорського МВК Донецької області. З 08.12.2017 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

В якості підстави винесення наказу зазначені наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.12.2017 року № 85-РС, рапорт позивача (вх. № 8558 від 08.12.2017 року).

У рапорті від 08.12.2017 року позивачем зазначено, що дійсним доповідаю, що справи та посаду санітара евакуаційного відділення медичної роти здав. Акти прийому-передачі не передбачені.

Доказів ознайомлення позивача з вищезазначеними наказами суду не надано.

На запит позивача Краматорський міський військовий комісаріат листом вих. №01/6455 від 18.07.2018 року повідомив про те, що в особовій справі останнього, яка знаходиться на архівному зберіганні , рапорт про звільнення з контрактної служби відсутній.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» 25 березня 1992 року N 2232-XII (далі Закон N 2232-XII).

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону N 2232-XII (в редакції, чинної у спірний період) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частини 2 та частини 3 цієї статті проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

У частині 4 статті 2 Закону N 2232-XII визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 13 цієї статті визначено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Мобілізацію у державі проведено відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (Указ затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ), Указу Президента України від 06 травня 2014 року № 454 (Указ затверджено Законом України № 1240-VІІ від 06 травня 2014року),Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 (Указ затверджено Законом України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ),Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 (Указ затверджено Законом України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ).

У зв`язку з оголошенням мобілізації відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 (УДО України переведено на штати військового часу, відповідно до ст. 4 Указу), в країні відповідно до абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» та абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» наступив особливий період з 18 березня 2014 року (день опублікування Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303).

Порядок звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону N 2232-XII, згідно пункту 1 частини 8 якої під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: 1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: - виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); - утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем повнолітньої дитини віком до 23 років, яка є інвалідом I чи II групи, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу; - необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; - наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; - утримання жінкою (чоловіком) - військовослужбовцем дитини - інваліда підгрупи А віком до 18 років, якщо вона (він) не висловила (не висловив) бажання продовжувати військову службу.

Відповідно до частини 9 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення N 1153/2008), згідно п.1 якого це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

У п. 210 Положення N 1153/2008 визначено, що під час дії особливого періоду звільнення військовослужбовців строкової військової служби здійснюється за підставами, визначеними частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Особливості проходження військової служби, служби в резерві та виконання військового обов`язку в запасі в особливий період визначені у розділі XIV Положення N 1153/2008.

Спеціального порядку звільнення військовослужбовців під час дії особливого періоду з військової служби Положенням N 1153/2008 не передбачено.

Умови припинення контракту за загальним правилом передбачені частиною 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», п. 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, відповідно до яких контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких встановлено Кабінетом Міністрів України за рішенням військовослужбовця.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 2013 року №413 затверджений перелік сімейних обставин та інших поважних причин, що можуть бути підставою для звільнення громадян з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу.

В абц. 1 зазначеного Переліку визначено, що військовослужбовці, крім військовослужбовців строкової військової служби, та особи рядового і начальницького складу на їх прохання можуть бути звільнені з військової служби та із служби осіб рядового і начальницького складу через такі сімейні обставини та інші поважні причини, в тому числі, виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, особою рядового чи начальницького складу, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей, що з нею (з ним) проживають, без батька (матері).

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що звільнення з військової служби через сімейні обставини та інші поважні причини здійснюється на прохання військовослужбовців.

Таким чином, звільнення військовослужбовця на підставі пп. «ґ» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» можливе лише за наявності волевиявлення останнього щодо звільнення з військової служби.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, звільнення позивача з військової служби відбулось за наслідками проведеного службового розслідування за фактом відсутності позивача на службі, під час якого було встановлено наявність у останньої сімейних обставин: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері) .

В матеріалах справи відсутні докази щодо наявності волевиявлення позивача щодо звільнення з військової служби, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно скасовано спірні накази та поновлено позивача на посаді.

Відповідно до абзаців другого, третього пункту другого статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі незаконного звільнення з військової служби або переміщення по службі військовослужбовець, який проходить військову службу за контрактом або перебуває на кадровій військовій службі, підлягає поновленню на військовій службі на попередній або за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня, посаді. Посада вважається нижчою, якщо за цією посадою штатним розписом передбачено нижче військове звання, а за умови рівних звань - менший посадовий оклад. У разі якщо штатним розписом передбачено два військових звання або диференційовані посадові оклади, до уваги береться вище військове звання або вищий посадовий оклад. У разі заподіяння йому таким звільненням (переміщенням) моральної шкоди вона може бути відшкодована за рішенням суду.

У разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 13.11.2018 року № 1144/ФС про доходи позивача середньоденне грошове забезпечення останнього склало 179,77 грн. Отже, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу позивача за період з 11.12.2017 року по 13.11.2018 року складає 41347,10 грн. (230 робочих днів х 179,77 грн.).

Доводи відповідача про те, що вирішуючи питання щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу судом першої інстанції не враховано факт отримання позивачем допомоги по безробіттю, колегією суддів не прийнято до уваги як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 16 травня 2018 року справа №2а-1124/11/2670.

Частиною 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до приписів частини 5 цієї статті для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частин 1 та 2 якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 02.07.2018 року позовна заява була залишена без руху та наданий строк для усунення недоліків. На виконання наведеної ухвали, позивачем одночасно з уточненою позовною заявою, було надано клопотання про поновлення процесуальних строків звернення до адміністративного суду, в якому наведено поважні причини пропуску строку звернення з позовом до суду, зокрема, необхідність догляду за матір`ю та малолітньою дитиною позбавили можливості своєчасно оцінити протизаконність дій відповідача щодо звільнення та підготувати і подати позов до суду.

На підтвердження наведених обставин позивачем надано довідку лікаря від 02.11.2017 року, згідно якої мати позивача ОСОБА_6 страждає на онкологічне захворювання, після операції 10.10.2017р. потребує довготривалого комплексного лікування. Відповідно до виписки 1727 з медичної картки, з 10 жовтня 2017 року по 18 жовтня 2017 року мати позивача перебувала на стаціонарному лікуванні в стані рецидиву після комбінованого лікування.

За приписами частини 1 статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Як вбачається з ухвали від 23 липня 2018р., суд першої інстанції задовольнив клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду та визнав поважними наведені позивачем причини пропуску строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції також погоджується, що наведені позивачем у клопотанні причини пропуску строку звернення до суду є поважними, а тому судом першої інстанції правомірно поновлено строк звернення до суду.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Заява №3236/03) зазначає, що правова система багатьох країн-членів ЄС передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими.

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata …». суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, позбавлення позивача на доступ до суду буде суперечити статті 6 Конвенції про захист прав людини в частині права на справедливий судовий розгляд.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року по справі №805/5043/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року по справі №805/5043/18-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 06 березня 2019 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 07 березня 2019 року

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 06 березня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Сіваченко

О.О. Шишов