Справа № 405/1607/18 (2-іс/1140/97/18)
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 405/1607/18 (2-іс/1140/97/18)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.08.2018 р. в адміністративній справі №405/1607/18 (2-іс/1140/97/18) за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості , в якому просив скасувати наказ №171009 від 09.10.2017 про припинення виплати грошової допомоги по тимчасовому безробіттю і зобов'язати відповідача поновити виплату допомоги по тимчасовому безробіттю від дати винесення наказу №171009 від 09.10.2017 без погіршення матеріального становища щодо сум виплат, яке існувало до припинення виплат.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Справа судом розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 на підставі наказу Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості від 12.10.2016 року №НТ161012 надано статус безробітного з 07.10.2016 року.

Відповідно до п.п.1, 3, 4 ст.22, п.1 ст.23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", п.2.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, ОСОБА_1 призначено допомогу по безробіттю з 14.10.2016 року по 08.10.2017 року (на підставі наказу Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості від 17.10.2016 №НТ161017), що підтверджується витягом з наказів Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості про прийняття рішень стосовно ОСОБА_1 (а.с.103).

Згідно з наказом Кіровоградського міськрайонного центру зайнятості №НТ171009 від 09.10.2017 року відповідачем прийнято рішення про припинення виплати ОСОБА_1 грошової допомоги по безробіттю, з 09.10.2017 року, у звязку із закінченням строку виплати, відповідно до пп.12 п.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (а.с.106).

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції дійшов висновку, про відсутність підстав для повторної реєстрації позивача в Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості та призначення допомоги по безробіттю, що свідчить про відсутність правових підстав для поновлення виплати позивачу допомоги по безробіттю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Приписами ст. 9 Закону України "Про зайнятість населення" від 05.07.2012 №5067-VI (далі - Закон №5067-VI) визначено, що кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом участі у загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці; надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону №5067-VI заходи щодо сприяння зайнятості населення спрямовуються на: забезпечення відповідності рівня професійної кваліфікації працездатних осіб потребам ринку праці; створення умов для активного пошуку роботи безробітними; підвищення конкурентоспроможності осіб на ринку праці.

Згідно з п.п.1, 3, 6 ч.2 ст.24 Закону №5067-VI до заходів щодо сприяння зайнятості населення належать: професійна орієнтація та професійне навчання; стимулювання діяльності роботодавців, спрямованої на створення нових робочих місць та працевлаштування безробітних; створення умов для самозайнятості населення та підтримка підприємницької ініціативи; забезпечення участі безробітних у громадських роботах та інших роботах тимчасового характеру.

Нормами ст.46 ОСОБА_2 України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" від 02.03.2000 №1533-111 (далі Закон №1533-111) визначено правові, фінансові то організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону №1533-111 видами забезпечення за цим Законом є, зокрема допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності.

Нормами ст. 22 Закону №1533-111 визначені умови та тривалість виплати допомоги по безробіттю.

Відповідно до ч.4, 5 ст. 22 Закон №1533-111 загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років, а для осіб, зазначених у частині другій статті 6 цього Закону та абзаці третьому частини четвертої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", - 180 календарних днів.

Для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів. У разі чергового визнання в установленому порядку застрахованої особи безробітною у межах двох років, протягом яких виплачується допомога по безробіттю, тривалість її виплати враховується сумарно.

Наведена норма також міститься в п.2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 15 червня 2015 року №613 (далі - Порядок №613), згідно якого загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю застрахованим особам не може перевищувати 360 календарних днів (особам передпенсійного віку - не більше 720 календарних днів) протягом двох років з дня її призначення.

Таким чином, з аналізу вищенаведеного та враховуючи те, що позивач не є особою передпенсійного віку, тривалість виплати допомоги по безробіттю ОСОБА_1 не мала перевищувати 360 календарних днів.

Статтею 31 Закону №1533-111 встановлено підстави припинення, відкладення виплат матеріального забезпечення на випадок безробіття та скорочення їх тривалості. Зокрема, згідно підпункту 12 пункту 1 статті 31 даного Закону виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі закінчення строку їх виплати.

Враховуючи викладене, станом на час прийняття оскаржуваного наказу існували встановлені законом підстави для припинення виплати позивачу допомоги по безробіттю у зв'язку із закінченням максимально допустимого строку її виплати, а тому наказ прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності оскаржуваного наказу приписам ст.ст. 8, 22, 46, 48 ОСОБА_2 України колегія суддів вважає неспроможними з огляду на наступне.

Нормами ст.8 ОСОБА_2 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

Згідно зі статтею 22 ОСОБА_2 України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_2, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статей 46, 48 ОСОБА_2 України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

В даному випадку право на отримання допомоги по безробіттю ОСОБА_1 було реалізовано у відповідності до діючого законодавства та він отримав його у розмірі, встановленому Законом №1533-111. Крім того, колегія суддів зазначає, що право на призначення позивачу допомоги по безробіттю на наступний період може бути реалізовано ним на підставі тих норм, які діють на час виникнення обставин для такого призначення, зокрема, працевлаштування позивача після отримання ним допомоги по безробіттю в повному обсязі та повторної його реєстрації в Кіровоградському міськрайонному центрі зайнятості.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції та вважає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки справа відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України є справою незначної складності, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Керуючись ст.ст. 12, 311, 316, 315, 321, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.08.2018 р. в адміністративній справі №405/1607/18 (2-іс/1140/97/18) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко