Справа № 200/11381/18-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року справа №200/11381/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 200/11381/18-а (головуючий суддя І інстанції Логойда Т.В.), складеного в повному обсязі 27 листопада 2018 року в м. Слов'янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

25 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 35 від 17 серпня 2018 року про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком;

- зобов'язання управління призначити позивачу пенсію за віком, зарахувавши у загальний трудовий стаж період роботи з 01 травня 1983 року по 15 грудня 2001 року та з 16 грудня 2001 року по 14 квітня 2002 року (а.с. 4-6).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Скасовано рішення Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 17 серпня 2018 року № 35 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1. Зобов'язано Слов'янське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 липня 2018 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, що надана судом у даному рішенні. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с. 26-28).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог та просила зобов'язати управління призначити їй пенсію за віком.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що повторний розгляд її заяви про призначення пенсії не призведе до поновлення її прав, а суд першої інстанції фактично самоусунувся від здійснення правосуддя (а.с. 53-54).

Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 13 липня 2018 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 17 серпня 2018 року № 35 «Про відмову в призначенні пенсії» в призначенні такої пенсії відмовлено у зв'язку з недостатністю страхового стажу (а.с. 7).

Рішення мотивовано тим, що загальний страховий стаж заявника складає 21 рік 07 місяців 18 днів.

Відповідачем до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи позивача з 01 травня 1983 року по 15 грудня 2001 року, оскільки печатка в трудовій книжці не відповідає назві підприємства (стаж за 1999-2001 рр. зараховано по індивідуальним відомостям про застраховану особу).

Також не зараховано до загального стажу період перебування на обліку в центрі зайнятості з 16 січня 2001 року по 14 квітня 2002 року оскільки він перетинається з періодом роботи.

Вказане рішення прийнято за наслідками розгляду поданих заявником документів, а саме: заяви, трудової книжки, копії паспорту та ідентифікаційного коду, копії диплому про освіту, копії свідоцтв про народження та свідоцтва про укладення шлюбу, довідки про стаж від 13 липня 2018 року № 69-18-76, що видана «Донбаським державним педагогічним університетом».

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення управління про відмову у призначені пенсії є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, при цьому зазначив про необхідність повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії з урахуванням висновків суду (щодо спірних періодів).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відтак, суд апеляційної інстанції розглядає рішення суду першої інстанції виключно в межах апеляційної скарги.

Спірним питанням при розгляді апеляційної скарги в даній справі є відмова у задоволені позовних вимог про зобов'язання відповідача призначити пенсію, оскільки позивач/апелянт вважає, що повторний розгляд її заяви не призведе до повного та всебічного захисту її порушених прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV, спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та у судовому порядку.

Слід також зазначити, що відповідно до п. 7 ч. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління пенсійного фонду України 22 грудня 2014 року за № 28-2 (далі - положення), серед основних завдань управління є, зокрема, завдання призначати (здійснювати перерахунок) і виплату пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати "дискреційні повноваження", користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.

На думку суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб'єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб'єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.

Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з п. 7 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи вищевикладене, «зобов'язання Слов'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13 липня 2018 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, що надана судом у даному рішенні», на думку суду апеляційної інстанції, є достатнім способом захисту порушених прав позивача.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії управлінням не досліджувались документи (зокрема, довідка Муніципальної дошкільної освітньої установи "Шахтерский детский сад №18 села Дмитровка" від 01 серпня 2018 року року №4), відтак, відповідачем не надано оцінку цієї довідки, а рішення прийнято без її врахування.

При цьому, а ні суд першої, а ні суд апеляційної інстанції не може підміняти собою суб'єкт владних повноважень в частині виконання делегованих йому повноважень щодо розгляду документів пенсійної справи, надання їм оцінки та прийняття відповідного рішення.

Крім того, суд першої інстанції, зобов'язуючи Пенсійний орган повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, вказав на необхідність врахувати висновки суду, а саме неправомірне не зарахування періоду роботи позивача з 16 грудня 2001 року по 14 квітня 2002 року до загального страхового стажу позивача.

Відтак, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відмова у задоволені позову в частині зобов'язання призначити пенсію не є порушенням прав позивача на отримання пенсії у майбутньому, оскільки це питання буде вирішено на підставі первинно поданої заяви від 13 липня 2018 року, і в результаті позитивного для позивача рішення пенсія буде призначена з моменту такого звернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року у справі № 200/11381/18-а- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного сзудового рішення.

Повне судове рішення складено 06 березня 2019 року.

Судді Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова

І.Д. Компанієць