Справа № 1740/1870/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

12 лютого 2019 року м. Рівне №1740/1870/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. за участю секретаря судового засідання Свінтозельської К.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Мельник О.П.,

відповідача: представник Савчук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доІНФОРМАЦІЯ_1
про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд: визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 8 днів за 2014 рік та 10 днів за 2017 рік у розмірі 3351,00 грн; визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо не нарахувань та виплати індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки у сумі 29385,26 грн., та не вірне нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року в сумі 4309,48 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки у кількості 8 днів за 2014 рік та 10 днів за 2017 рік у розмірі 3351,00 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за 2016-2017 роки у сумі 29385,26 грн., та не вірне нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року в сумі 4309,48 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виплатити позивачу суму середнього заробітку за час затримки 64241,54 грн.; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивачем та його представником зазначено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.12.2017 266 був звільнений з військової служби у запас за пп. «і» відповідно до пп.1 ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та в подальшому наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) 2 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05.08.2018. Одночасно з виключенням зі списків особового складу військової частини із позивачем проведено остаточний розрахунок. Однак, позивачу під час проходження служби не були нараховані та при звільненні не виплачені компенсація за дні невикористаної позивачем щорічної відпустки у кількості 18 календарних днів та не проведені нарахування індексу інфляції за заробітну плату. Так, позивачем у 2014 році не використано 8 днів щорічної відпустки, що становить 10110,50-2778,90 (грошова допомога при наданні відпустки в 2014 році)/22 (кількість днів використаної відпустки в 2014 році)*8 (кількість днів невикористаної відпустки). Відповідно за 10 днів не використаної відпустки у 2017 році, що становить 2340,50 грн.-7021,50 (грошова допомога при наданні відпуски в 2017 році)/30 (кількість днів використаної відпустки в 2017 році)*10 (кількість днів не використаної відпустки). Отже, відповідач неправомірно при звільненні не нараховано та не виплачена позивачу компенсацію за 18 днів невикористаної щорічної відпустки, що становить 3351,00 грн. Крім того, за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 позивачу безпідставно не нараховувалось та не виплачено індексації грошового забезпечення, що становить 29385,26 грн. та невірне нарахування індексації грошового забезпечення за період з квітня 2015 по грудень 2015 в зв`язку з чим позивачу не донараховано 4309,48 грн. Разом з тим, оскільки позивач звільнений з посади в січні 2018 року розрахунок середньомісячної заробітної плати проведений, виходячи з розміру його грошового забезпечення за листопад грудень 2017 року. Згідно витягу особового рахунку 1 військовослужбовця щодо розміру грошового забезпечення, нарахованого позивачу, грошове забезпечення позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню складало 22642,56 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складав 526,57 грн. Кількість робочих днів з січня 2018 року по липень 2018 складає 122 дні. Таким чином, сума середньомісячного заробітку, у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні позивачу складає 64241,54 грн. З посиланням на норми чинного законодавства позивач вважає, що бездіяльність відповідача, що полягає у не виплаті компенсації за дні не використаної позивачем щорічної відпустки та не проведенні нарахування індексу інфляції за заробітну плату, порушує право позивача на соціальний захист, як особи, яка проходила військову службу та звільнена з неї. З врахуванням наведеного, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

У встановлений судом строк відповідачем до суду подано відзив, у якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. Відзив обґрунтовано тим, що Рівненський обласний військовий комісаріат виключно в межах норм чинного законодавства та у відповідності до наданих йому повноважень здійснив нарахування та виплату позивачу коштів при звільненні, без жодних порушень його прав та свобод. Стосовно компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, посилається на те, що відповідно до п.37.10 Наказу Міністерства оборони України від 11.06.2008 260 «Про затвердження інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки для позивача можна було здійснювати тільки за ті дні на які він набув право в році звільнення. Оскільки, дата звільнення 05.01.2018, тому у 2018 році позивач не набув права на відпустку жодного дня і відповідно на виплату компенсації за невикористані дні відпустки також права не мав. Виплата компенсації в поточному році за невикористані дні щорічної відпустки за минулі роки законодавством не передбачені. Щодо розрахунку індексу інфляції, зазначає, що відповідно до п.6 Порядку ведення індексації грошових доходів населення, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється із джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати. Враховуючи зазначене, виплата сум індексації грошового забезпечення має здійснюватися в межах коштів установ та організацій, передбачених на ці цілі відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08.08.2017 13700. У межах наявного фінансового ресурсу виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з січня 2016 року січня 2018 року Міністерстві оборони України не було. Щодо виплати середньомісячного заробітку, зазначає, що посилання позивача на норми трудового законодавства є безпідставним, оскільки він не перебував з відповідачем в трудових відносинах, а проходив військову службу, всі питання стосовно якої, регулюються нормами спеціального законодавства і є чітко визначеними на даний час. Враховуючи наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач подав відповідь на відзив в якому з посиланням на норми чинного законодавства наводить аргументи, аналогічні викладеним у позові.

Відповідач, заперечень на відповідь на відзив не подав.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.12.2017 № 266 був звільнений з військової служби у запас за підпунктом «і» відповідно до підпункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та в подальшому наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 (по сторойовій частині ) №2 ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 05.01.2018.

Одночасно з виключенням із списків особового складу військової частини із ОСОБА_1 було проведено остаточний розрахунок, що підтверджується витягом з особового рахунку 1 військовослужбовця щодо розміру грошового забезпечення за період березня 2014 р. по січень 2018 року.

Згідно з наказом, вислуга років позивача у Збройних Силах України становить: календарна 18 років, 07 місяців, 23 дні; пільгової не має.

Одночасно із виключенням із списків особового складу військової частини із позивачем було проведено остаточний розрахунок, що підтверджується витягом з особового рахунку 1 військовослужбовця щодо розміру грошового забезпечення за період з березня 2014 року по січень 2018 року.

Не погоджуючись з проведеними виплатами під час проходження служби, позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду справа 817/435/18, з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04.05.2018 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОВК виплати ОСОБА_1 недоотриману надбавку за вислугу років за період з 19.03.2014 по 30.11.2015 в сумі 6739,96 грн. В частині вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування позивачу протягом вказаного періоду надбавки за вислугу років в розмірі 25%-30%, відмовлено. Визнано протиправними дії ОВК щодо не нарахування ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, у зв`язку з закінченням строку контракту, в розмірі 50% відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби та зобов`язано ОВК виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби в сумі 62153,82 грн. В решті цієї частини вимог - відмовлено. В задоволенні вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахувань ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових потреб в 2016 та 2018 роках та про зобов`язання ОВК виплати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових потреб в сумі 22555,68 грн відмовлено повністю.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2018 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 4 травня 2018 року щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 виплатити ОСОБА_1 недоотриману надбавку за вислугу років за період з 19 березня 2014 року по 30 листопада 2015 року в сумі 6739,96 гривень, скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволені позову в цій частині відмовити. В решті рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 4 травня 2018 року залишено без змін.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІІ).

Відповідно до статті 40 цього Закону гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про військову обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку із специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон 2011-XII).

Розділом II цього Закону 2011-XII встановлені права військовослужбовців, зокрема, щодо використання щорічних основних відпусток та отримання відповідної компенсації при звільненні у разі невикористання вказаної відпустки.

Пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, встановлено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Пунктом 180 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Так відповідно до пунктів 1, 2 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів. Час для проїзду до місця проведення зазначеної відпустки і назад не надається. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, тривалість щорічної основної відпустки в році початку військової служби обчислюється з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби до кінця календарного року. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відпустка тривалістю менш як 10 календарних днів за бажанням військовослужбовця може бути надана йому одночасно із щорічною основною відпусткою в наступному році. У такому самому порядку надається щорічна основна відпустка і військовослужбовцям, які перебували у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Як встановлено судом з матеріалів справи, що на день прийняття позивача на службу (19.03.2014) вислуга років становила 14 років 10 місяців 6 днів, що підтверджується актом службового розслідування від 23.10.2015.

На запит Сарненського РВК до Головного управління ДФС у Рівненській області, про надання роз`яснень, щодо вислуги років в календарному обчисленні відносно позивача під час проходження служби в податковій міліції, надійшла інформація, про те що згідно до вислуги років в календарному обчисленні майора податкової міліції ОСОБА_1 крім вислуги в податковій міліції зараховано період навчання у вищому навчальному закладі з розрахунку один рік за шість місяців (строк навчання у вищому начальному закладі з 01.09.1993 по 17.06.1998) відповідно 2 роки 5 місяців 19 днів.

Під час проходження військової служби позивачу були надані відпустки: у 2014 році - 22 календарних дні, у 2015 році - 40 календарних дні; у 2016 році - 40 календарних днів; у 2017 році - 30 календарних днів.

Всі відпустки були надані позивачу згідно його рапортів.

Відповідно до п. 37.10 Наказу Міністра оборони України від 11.06.2008 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбоцям Збройних сил України та деяким іншим особам» (далі Інструкція 260), особам офіцерського складу та особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим з військової служби (крім звільнених за віком, станом здоров`я, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), які щорічну основну відпустку за поточний рік не використали, у разі, якщо їм не надавалася відпустка з подальшим виключенням зі списків особового складу, виплачується грошова компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, яка надається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення, за кожний повний місяць служби з такого розрахунку: тим, які мають вислугу до 10 календарних років, - 2,5 календарних дня; тим, які мають вислугу від 10 до 15 календарних років, - 2,9 календарних дня; тим, які мають вислугу від 15 до 20 календарних років, - 3,3 календарних дня; тим, які мають вислугу 20 і більше календарних років, - 3,8 календарних дня.

Відповідно до цього пункту нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки для позивача можна було здійснювати тільки за дні на які він набув право в році звільнення.

Оскільки дата звільнення 05.01.2018, то у 2018 році позивач не набув права на відпустку жодного дня і відповідно на виплату компенсації за невикористані дні відпустки також права не набув.

Виплата компенсації в поточному році за невикористані дні щорічної основної відпустки за минулі роки законодавством яке врегульовує порядок проходження служби військовослужбовцями, тобто спеціальним законом не передбачено.

Разом з тим, позивачу надавалися відпустки під час служби виключно згідно його рапортів про надання таких відпусток без будь-яких порушень термінів і по завершенню кожного року він не звертався щодо надання йому частини невикористаної відпустки. Враховуючи вищезазначене чітко видно, що при звільненні з військової служби підстав для виплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки не було в зв`язку з відсутністю таких.

Стосовно не виплати позивачу індексації за вказані роки відповідачем було подано завірені належним чином документи які свідчать, що індексація грошового забезпечення в зазначений період у Збройних Силах України не проводилася.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення середньомісячного заробітку та посилання позивача на норми трудового законодавства є безпідставною, з огляду на наступне.

Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби в Збройних Силах України (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими військовослужбовцем, а відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум не врегульовано, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Збройних Силах України.

За правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Вказані доводи, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 01 березня 2018 року у справі 806/1899/17 щодо не проведення розрахунку при звільненні з публічної служби в органах внутрішніх справ.

Отже, на час виключення із списків особового складу (05.01.2018) спір про розмір належної позивачеві компенсації за невикористані дні щорічної відпустки не існував, більше того, позивачем погоджено розрахунок при звільненні в січні 2018 року.

Таким чином, повно і всебічно дослідивши всі обставини справи, суд прийшов до висновку, що відповідач діяв в межах ті у спосіб визначений законодавством та не порушив права, совбоди та законні інтереси позивача.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Підстави для застосування ст. 382 КАС України у суду відсутні, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій (бездіяльності) протиправними, зобов`язання вчинення певних дій відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 06 березня 2019 року.

Суддя Махаринець Д.Є.