Справа № 522/20135/17
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/20135/17

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Дочірного підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» закритого акціонерного Товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофздоровниця» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, третя особа Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій ім. Пирогова» закритого акціонерного Товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофздоровниця», про визнання протиправними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

26.10.2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради з вимогами: визнати протиправною та скасувати постанову №497/17 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2, винесену 19.10.2017 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, а справу закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу та події адміністративного правопорушення; визнати протиправним та скасувати припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів, правил №561/17 від 10.10.2017 року, складений Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/375 від 13.10.2017 року про скасування декларації №ОД80 від 25.07.2016 року про початок виконання будівельних робіт з будівництва будівлі СТО за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96; визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/376 від 13.10.2017 року про скасування декларації №ОД98 від 28.07.2016 року про готовність до експлуатації об'єкта за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96.

Ухвалою суду позовні вимоги: визнати протиправним та скасувати припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів, правил №561/17 від 10.10.2017 року, складений Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради; визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/375 від 13.10.2017 року про скасування декларації №ОД80 від 25.07.2016 року про початок виконання будівельних робіт з будівництва будівлі СТО за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96; визнати протиправним та скасувати наказ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-13/376 від 13.10.2017 року про скасування декларації №ОД98 від 28.07.2016 року про готовність до експлуатації об'єкта за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96, були виділені в окреме провадження та направлені за підсудністю.

На підставі заяви про те, що дана справа стосується майна Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова «Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укпрофоздоровниця», останній був залучений у якості третьої особи, однак на вимогу суду на підставі ухвали про витребування доказів третя особа не надала документів які б підтверджували будь які права чи то право власності чи то інші речові права на об'єкт за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96.

Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на підстави, викладені у адміністративному позові та поясненнях.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечував.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову № 497/17 винесену 19.10.2017 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.10 ст.96 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.10 ст.96 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу та події адміністративного правопорушення.

На вказане рішення суду Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій ім. Пирогова» закритого акціонерного Товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофздоровниця» подало апеляційну скаргу. Апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2018 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апелянт в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були порушені норми процесуального та матеріального права, у зв'язку з чим, на думку апелянта, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

19.10.2017 року відповідачем - Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було складено постанову № 497/17 про визнання винним ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 10 ст.96 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 гривень, за порушення ч.10 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року. Не погоджуючись із зазначеною постановою, позивач звернувся до суду з позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статей 18, 20 цього Закону (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Відповідно до редакції статті 125 ЗК (у редакції згідно із Законом України від 05.03.2009 р. № 1066-VI): «Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав». Цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Відповідач у оскаржуваній постанові вказує, що позивач порушив наказ Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, однак вказаний наказ затверджує інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна і не є нормативним документом для виконання фізичними особами, зокрема ОСОБА_2

Об'єктивною стороною в правопорушенні передбаченому ч.10 ст.96 КУпАП є наведення недостовірних даних в акті готовності об'єкта до експлуатації.

07.07.2011 року ОСОБА_2 та Одеською міською радою було підписано договір оренди землі. Договір зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Одесі 2 серпня 2011 року за №00063. В п.14.1 Договору оренди зазначено «Цей договір набирає чинності після нотаріального посвідчення та його державної реєстрації.»(т.1 а.с.16-18).

25.07.2016 року Департамент ДАБІ в Одеській області зареєстрував декларацію №ОД80 від про початок виконання будівельних робіт з будівництва будівлі СТО за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96.

28.07.2016 року Департамент ДАБІ в Одеській області за №ОД98 зареєстрував декларацію про готовність до експлуатації об'єкта, за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96, на будівництво будівлі СТО.

19.10.2017 року відповідачем - Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було складено постанову № 497/17 про визнання винним ОСОБА_2 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 10 ст.96 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 500 гривень, за порушення ч.10 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року.

Підставою для винесення відповідачем постанови стало те, що ОСОБА_2, навів в декларації №ОД98 про готовність до експлуатації об'єкта за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96, на будівництво будівлі СТО недостовірні дані. При цьому, відповідачем під недостовірними даними в декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зазначено внесення ОСОБА_2 інформації про договір оренди землі № б/н від 07.07.2011 року, який на думку відповідача, не був чинним, втратив чинність 08.04.2011 року. При цьому, відповідач у постанові №497/17 зазначає: «договір оренди землі не був чинним (втратив свою чинність з 08.04.2011 року у зв'язку з тим, що відповідно до п.3.1 договору оренди землі №б/н від 07.07.2011 договір укладено терміном на 5 (п'ять )років, з дати прийняття рішення Одеської міської ради від 08.04.2011 року №611-VI.»

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» (у редакції Закону від 12.03.2011 року № 3038-VI) договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

У договорі оренди землі б/н від 07.07.2011 (т.1 а.с.189-191) зазначено, що згідно п.3.1 договір укладено терміном на 5 (п'ять) років, з дати прийняття рішення Одеської міської ради від 08.04.2011 року № 611-VІ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Тобто, договором оренди землі було передбачено, що він укладається на конкретний строк, який не був подовжений, а отже, і права користування земельною ділянкою, та проведення будівельних робіт у ОСОБА_2 не було.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не було подовжено термін дії договору оренди землі б/н від 07.07.2011 року, даний договір втратив чинність 07.07.2016 року.

Відповідно до вимог ст.33 Закону України «Про оренду землі» передбачений порядок укладання договору оренди землі на новий строк. Згідно до вимог ч.2 ст.33 Закону України «Про оренду землі» орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Частина 3 ст.33 Закону України «Про оренду землі» передбачає, що до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

Відповідно до вимог ч.7 ст.33 Закону України «Про оренду землі» зазначено, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

В ч.8 ст.33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що поновлення договору оренди землі не може бути автоматичним та потребує обов'язкове прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Щодо договору оренди землі б/н від 07.07.2011 року, рішення про його поновлення відповідним органом не приймалось, а отже договір втратив чинність 07.07.2016 року, як це і передбачено умовами договору.

До аналогічного висновку дійшов Одеський апеляційний адміністративний суд у постанові від 12.06.2018 року по справі № 815/2518/17 (т.1 а.с.155-158). Зазначена постанова набрала законної сили.

В даному рішенні колегія суддів зазначила, що договір оренди б/н від 07.07.2011 року втратив чинність 07.07.2016 року, а термін дії договору за заявою ОСОБА_2 продовжено не було, а отже вірно зазначено щодо неправдивих відомостей стосовно наявності у нього права користування земельною ділянкою.

До того ж, самим договором оренди землі б/н від 07.07.2011 року, а саме: п.2.2. було передбачено, що на земельній ділянці розташовано нежиле приміщення станції технічного обслуговування автомобілів.

Це підтверджує неможливість проведення будівництва станції технічного обслуговування автомобілів, за адресою: м. Одеса, вул. Довга, 96, оскільки дана ділянка не була порожньою, на ній вже знаходилась станція технічного обслуговування автомобілів.

Проте, дана обставина не була оцінена належним чином судом першої інстанції. Скасовуючи та визнаючи протиправною постанову № 497/17 від 19.10.2017 року, суд першої інстанції фактично встановив, що ОСОБА_2 побудував другу станцію технічного обслуговування автомобілів на земельній ділянці, де вже знаходиться одна станція обслуговування автомобілів, що є неможливим.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення по справі, не врахував всі обставини, що мають значення для вірного вирішення справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Оскільки судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, це є підставою для її скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог позивача.

В силу вимог ч.3 ст.272 КАС України справи, визначені статтею 286 КАС не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 272; 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дочірного підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» закритого акціонерного Товариства лікувально-оздоровчих закладів професійних спілок України «Укрпрофздоровниця» задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2018 року - скасувати, ухвалити у справі №522/20135/17 нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.