Справа № 160/205/19
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2019-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2019 року Справа № 160/205/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
при секретарі Скупейко І.М.
представника позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов, -
ВСТАНОВИВ:
08.01.2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі відповідач) з позовними вимогами про визнання протиправними та скасування постанов Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу на позивача № ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2019 року в розмірі 372 300,00 грн. та № ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 року в розмірі 558 450,00 грн.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що під час проведення інспекційного відвідування відповідач дійшов помилкових висновків щодо підміни трудових договорів цивільно-правовими та зазначив, що здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання послуг з перевезення вантажів. Для цього ним залучаються треті особи водії на вантажний автомобільний транспорт. Із цими особами укладаються цивільно-правові договори, предметом яких є виконання послуг перевезення та експедиції вантажів за дорученням замовника по території України. При цьому, в договорах чітко визначено, що правовідносини, які склались між сторонами не регулюються трудовим законодавством, виконавець не є штатним працівником замовника, надання послуг виконавцем не є працевлаштуванням у замовника на посаді водія, експедитора або на будь-якій іншій посаді. Вартість послуг визначається на підставі акту виконаних робіт. Отже, правовідносини, що склались між сторонами, мають цивільно-правовий характер, а тлумачення відповідачем на власний розсуд змісту договорів є порушенням презумпції правомірності правочину. З огляду на викладене, постанова про накладення штрафу№ ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 року є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо постанови № ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2019 р., якою на позивача накладено штраф за створення перешкод у діяльності інспектора праці, а саме, ненадання документів з питань трудових відносин, позивач зазначив, що документи на вимогу інспектора ним були надані, на підставі наданих документів, відповідачем було проведено перевірку, отже, жодних перешкод він не чинив. У звязку викладеним, просить зазначену постанову скасувати та задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 р. відкрито провадження у адміністративній справі та призначено її розгляд в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог надав пояснення, аналогічні вказаним в позові.
Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, просила в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції зазначила про факти, викладені у відзиві.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.
Частиною 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України передбачено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування) визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України "ОСОБА_8 питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 26.04.2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).
Згідно п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема Держпраці та її територіальних органів.
Згідно пп. 6 п. 5 Порядку 295, інспекційні відвідування проводяться за інформацією, в тому числі, ДФС та її територіальних органів про невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності.
Зі змісту п. 11 Порядку № 295 слідує, що інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право, зокрема, ознайомлюватися з будь-якими книгами, реєстрами та документами, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію / відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, з метою перевірки їх відповідності нормам законодавства та отримувати завірені об'єктом відвідування їх копії або витяги. Згідно із п. 19 Порядку № 295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.
У відповідності до п. 20 Порядку № 295 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.
Пунктом 23 Порядку № 295 визначено, що припис є обовязковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення обєктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Згідно п. 24 Порядку № 295, припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником обєкта відвідування або його уповноваженим представником.
Один примірник припису залишається в обєкта відвідування.
Механізм накладення на субєктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).
Пунктом 2 Порядку № 509 визначено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад обєднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради обєднаної територіальної громади.
За інформацією, наданою відповідачем, під час виходу за вказано адресою 07.12.2018р. встановлено відсутність ФОП ОСОБА_3 за даною адресою.
В телефонній розмові позивачу було повідомлено про початок інспекційного відвідування, строки, мету та інше. У відповідь ОСОБА_3 повідомив, що в даний час знаходиться за межами міста та потрібні документи для проведення інспекційного відвідування будуть надані інспекторам 10 грудня 2018р.
10 грудня 2018 р. ФОП ОСОБА_3 прийшов до ГУ Держпраці, але документів стосовно оформлення трудових відносин, та нарахування заробітної плати, на думку відповідача, не надав.
У зв'язку з чим, підприємцю було надано вимогу про надання документів № ДН2297/248/НД/В від 10.12.2018р. та інспекційне відвідування було зупинено на 2 дні до 12 грудня 2018р.
10.12.2018 р. відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ДН2297/248/НП.
Вимога про надання документів №ДН 2297/248/НД/В від 10.12.2018р. містить перелік документів, які необхідно надати інспекторам праці для проведення інспекційного відвідування, строком до 08.00 - 12.12.2018р., а саме: документи, щодо оформлення трудових відносин та повноти нарахування та своєчасності виплати заробітної плати за період 2017- 2018р.р.
12 грудня 2018 р. до вказаного часу на виконання вимоги підприємцем надано завірені належним чином копії свідоцтва про держреєстрацію, паспорт,ІПН, пять договорів про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу по території України (цивільно-правових), податкових розрахунки за ф.1 ДФ за 2017-2018р.
Сторонами не заперечувалось, що згідно наданих податкових розрахунків за ф.1 ДФ за 2017-2018р. ОСОБА_8 у період 2017- 2018р. мав цивільно-правові відносини з 101 громадянином, та виплачував їм винагороду за цивільно-правовими договорами. Але до перевірки надано лише пять таких договорів.
12.12.2018 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ДН 2297/248НП, відповідно до якого інспекційне відвідування неможливо провести у зв'язку з ненаданням для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію/відомості з питань, які є предметом інспекційного відвідування, невиїзного інспектування, їх завірених об'єктом відвідування копій або витягів.
У звязку з ненаданням документів в повному обсязі, відповідач дійшов висновку про свідоме створення позивачем перешкод у діяльності інспектора праці, а саме, ненадання документів з питань трудових відносин та повноти нарахування та своєчасності виплати заробітної плати.
Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову № ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2019 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 штрафу у розмірі 372 300,00 грн. за створення перешкод у проведенні інспекційного відвідування.
Пунктом 16 Порядку №295 визначено, що у разі створення об'єктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці (відмова у допуску до проведення відвідування (ненадання інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування; перешкода в реалізації інших прав, передбачених пунктом 11 цього Порядку), відсутності об'єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням (адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших документах, що стали підставою для проведення відвідування), відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, складається акт про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування із зазначенням відповідних причин, який за можливості підписується керівником об'єкта відвідування або іншою уповноваженою особою.
Тобто, під поняттям «створення перешкод» законодавець розуміє активну поведінку посадової особи об'єкта відвідування, спрямовану на перешкоджання інспектору праці під час здійснення інспекційного відвідування отримувати необхідну для цього інформацію та належним чином реалізувати свої повноваження, що є підставою для складання акту про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
До інших підстав для складання акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування законодавець відносить відсутність документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, тобто, такий акт складається у випадку неможливості проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, не пов'язаного із створенням перешкод.
Водночас, саме по собі складання посадовими особами Держпраці акта про неможливість проведення інспекційного відвідування через надання документів не в повному обсязі та без виявлення ознак перешкоджання об'єктом відвідування проведенню інспекційного відвідування не може вважатись достатньою самостійною підставою для притягнення позивача до відповідальності за абзацом 6 частини другої статті 265 КЗпП України.
Крім того, вимогою про надання документів № ДН2297/248/НД/В від 10.12.2018р.витребовувався значний обсяг документів (штатний розклад за 2016-2018 рік; накази на прийом, звільнення працівників; звіти по ЄСВ та податкові розрахунки за ф.1 ДФ за 2017-2018 роки; повідомлення до ДФС про прийняття працівників на роботу за 2017-2018 роки; книга обліку руху трудових книжок; трудові договори, укладені з працівниками; табелі обліку робочого часу за 2017-2018 роки; графіки змінності; відомості нарахування заробітної плати за 2017-2018 роки; договори ЦПХ; акти виконаних робіт; платіжні документи про виплату заробітної плати та винагород; дані на ФОП: свідоцтво про державну реєстрацію, свідоцтво платника єдиного податку (за наявності), дата і місце народження, громадянство, адреса проживання, серія і номер паспорта, ІПН), проте для надання таких документів було надано лише два дні.
Позивач у встановлений строк надав частину витребуваних документів, при цьому, відповідач не був позбавлений права виїхати разом із позивачем за юридичною адресою провадження господарської діяльності для вивчення всіх необхідних документів.
Крім того, при розгляді справи відповідачем було допущено суттєве порушення процедури притягнення до відповідальності, визначеної Порядком № 509.
Так, пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.
Відповідно до пункту 6 Порядку №509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Положеннями пункту 7 Порядку №509 визначено, що справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу - абзац 2 пункту 8 Порядку №509.
Проте, рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу відповідачем не виносилось та відповідно у встановленому порядку позивачу направлялось.
Сукупність зазначених обставин надає підстави для визнання постанови про накладення штрафу № ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2019 року протиправною та її скасування.
Крім того, судом встановлено, що позивачем було надано пять цивільно-правових договорів з фізичними особами про надання транспортно-експедиційних послуг, аналізуючи які відповідач дійшов висновку про наявність у вказаних договорах ознак, що притаманні трудовим договорам, а саме, наступні.
Згідно із договорами, предметом договору є процес трудової діяльності, виконання робіт по перевезенню вантажів на автомобілі замовника. На думку відповідача, зазначену роботу мають виконувати штатні працівники з урахуванням того, що згідно класифікатора професій, посада водія автотранспортних засобів має код 8322, а основним видом діяльності ФОП ОСОБА_3 є вантажний автомобільний транспорт (код 49.41).
Тобто, виконання робіт з перевезення вантажів, що виконували фізичні особи-водії,безпосередньо відноситься до вантажного автомобільного транспорту, що передбачає інтеграцію працівника в процес діяльності ФОП ОСОБА_3М
З викладеного випливає, що згідно із специфікою роботи ФОП ОСОБА_3 роботи по наданню перевезення вантажів повинні виконувати штатні працівники підприємця,оскільки дані роботи відносяться до тих, що мають постійний характер виконання.
Також, пунктом 4.3.1 Договорів визначено, що виконавець перед замовником несе матеріальну відповідальність за втрату, нестачу або пошкодження вантажу, яке сталось під час виконання ним своїх зобов'язань та/або надання послуг у повному обсязі. Факт виявлення нестачі, пошкодження вантажу повинен бути документально підтверджений. Отже, при виконанні роботи виконавець має доступ до товарно-матеріальних цінностей підприємця.
Також, аналізуючи зміст спірних договорів відповідач зробив висновок, що угоди не містять визначеного обсягу робіт, робота, яку працівники виконують за договорами, виконується відповідно до вказівок і під контролем іншої сторони, що передбачає інтеграцію працівника в організаційну структуру діяльності, яку здійснює ФОП ОСОБА_3, робота виконується особисто працівником, виконується відповідно до певного графіку, має певну тривалість.
У звязку із виявленими порушеннями фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 було притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 558 450,00 грн., накладеного постановою № ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/14 від 03.01.2019 року.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України(КЗпП України).
Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За приписами статті 23 КЗпП України,трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до статті 901 ЦК України,за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
За приписами статті 902 ЦК України, виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
З аналізу наведених норм вбачається, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання не індивідуально-визначеної роботи, а трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правового договору є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. За цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, які визначаються після закінчення роботи і оформляються актами передачі виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Цивільно-правовим договором може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовим договором не робиться.
Як вбачається з матеріалів справи, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 було укладено договори про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажу по території України.
Предметом вказаних договорів було надання послуг перевезення та експедиції вантажів за дорученням замовника.
На виконання умов вказаних договорів були підписані акти виконаних робіт, відповідно до яких сума сплаченої замовником винагороди за надання послуг складала від 110 до 320 гривень.
За інформацією, наданою відповідачем,протягом 2017-2018 років фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 загальна кількість укладених цивільно-правових договорів з надання транспортно-експедиційних послуг становила 101 договір.
Вказана інформація не заперечувалась представником позивача та доказів на її спростування не надано.
Аналізуючи вказані факти, суд приходить до висновку, що позивачем систематично укладалися договори про надання тотожних послуг з різними фізичними особами, при цьому, визначена вартість наданих послуг значно нижче ринкової. Також, характер послуг не має конкретного матеріального результату, який можливо було б отримати за наслідками виконаних робіт. Враховуючи напрям господарської діяльності позивача, виконання таких робіт за своїм характером є постійним, оскільки є необхідним для досягнення ділової мети у вигляді отримання прибутку.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 фактично виконували трудові обовязки водіїв без укладення трудового договору.
Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування Постанови ГУ Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу № ДН2297/248/АВ/ТД-ФС/147 від 03.01.2019 року.
Згідно вимог статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Як вбачається з ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 р. у справі № 815/4300/17.
Як вбачається з додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.01.2019 р № 03/01/19-1, вартість послуг становить: ознайомлення із суттю правових питань клієнта 700 грн., участь адвоката при розгляді справи 800 грн., оскарження в судовому порядку постанов про накладення штрафу 3% від розміру нарахованого штрафу 27 922,50 грн.
Аналіз наведених вище норм права дає можливість дійти висновку, що для визначення обґрунтованості заявлених вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу судам необхідно враховувати сукупність наступних складових: складність справи та виконані адвокатом роботи; час, витрачений адвокатом на виконання робіт; обсяг виконаних робіт; ціну позову або значення справи для сторони в розрізі її репутації; публічний інтерес справи.
Суд доходить висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість понесених витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі. Також, з додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.01.2019 р № 03/01/19-1 неможливо встановити конкретний обсяг виконаної адвокатом роботи щодо «оскарження в судовому порядку постанов про накладення штрафу», вартість якої оцінена адвокатом у 279222,50 грн.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними доказами обґрунтованість розміру понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги в адміністративній справі № 160/205/19, а тому, така вимога підлягає частковому задоволенню у розмірі, який, визначено п.1, 2 додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 03.01.2019 р № 03/01/19-1, а саме, 1500,00 грн.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно з вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 9307,50 грн. Суд, керуючись ч. 3 ст. 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо часткового задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 3723 грн. 00 коп. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.
Керуючись ст. ст. 244, 245, 255, 295 , Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №ДН2297/248/НП/СПТД-ФС/13 від 03.01.2018 р. про накладення на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 штрафу в розмірі 372300,00грн.
В решті позовних вимог - відмовити.
Судові витрати в розмірі 3723,00грн. судового збору та 1500,00грн. витрат на професійну правничу допомогу стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок його бюджетних асигнувань.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 березня 2019 року.

Суддя ОСОБА_14