Справа № 640/19150/18
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Лічевецького І.О., Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання протиправною, нечинною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Національного банку України про: визнання протиправною та нечинною, скасування постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 позовну заяву повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом подано апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що суд першої інстанції досліджуючи наявність підстав для поновлення строку звернення з даним позовом дійшов передчасних висновків про пропуск такого строку позивачем, невірно застосував положення національних та міжнародних нормативно-правових актів.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог ч. 2 ст. 312 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву керувався положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, якими зокрема передбачено, що позовна заява повертається позивачеві у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, та якщо вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позовної заяви, з огляду на таке.

Так, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачем вказано, що у період з 23.04.2014 до 15.05.2018 він не мав обґрунтованих підстав вважати постанову Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» протиправною, а мав обґрунтовані сумніви щодо дійсності обставин віднесення ПАТ «КБ «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних, з огляду на що, звернення позивача до суду у період з 23.03.2014 до 15.05.2018 без достатніх на це підстав, в тому числі обґрунтування вимог, та без достатньої упевненості позивача у протиправності відповідного оскаржуваного рішення, мало б протиправний характер. Аналогічні доводи містяться і в апеляційній скарзі, з посиланням не невірне застосування положень процесуального закону та порушення норм матеріального права.

Посилаючись на банківську таємницю рішення Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» апелянт вказує, що встановлення факту законності або протиправності вказаного рішення у період з 23.04.2014 до 15.05.2018, було пов'язане з порядком ознайомлення за рішенням суду, що є визначальним у даному спорі.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює такі аргументи та відповідну правову позицію апелянта, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є постанова Правління НБУ від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних».

24.04.2014 на підставі вищевказаної постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 31 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Інтербанк».

29.04.2014 було призначено позачергові загальні збори акціонерів ПАТ «КБ «Інтербанк», зокрема, щодо розподілу прибутку за минулий рік, розміру та порядку виплати дивідендів, та затвердження річного звіту банку.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджується та не спростовано апелянтом, що останній з 15.11.2006 працював на різних посадах в ПАТ «КБ «Інтербанк».

У період з 06.09.2013 по 02.07.2014 ОСОБА_2, у зв'язку із введенням в дію організаційної структури банку та введенням в дію нового штатного розкладу переведений на посаду начальника Управління бюджетування ПАТ «КБ «Інтербанк», що підтверджується копією трудової книжки позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 23.04.2014, в день прийняття спірної постанови НБУ, між ОСОБА_2 (Покупець) та ОСОБА_3 (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ-088-14, відповідно до умов якого покупець зобов'язується прийняти у власність покупця та оплатити, а продавець продає і зобов'язується передати у власність покупцю цінні папери, а саме: акції прості іменні, емітент ПАТ «КБ «Інтербанк», код ЄДР емітента: 14358604, ISSN ЦП: UA, форма існування: бездокументарна, кількість ЦП: 1000 штук, загальна номінальна вартість ЦП: 1 000,00 грн.

Тобто, ОСОБА_2 був одночасно працівником і акціонером ПАТ «КБ «Інтербанк».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно того, що з урахуванням викладених обставин та свого службового становища, позивач, як фахівець, міг отримати інформацію про фінансові показники Банку, та міг бути обізнаний щодо наявності оскаржуваної постанови.

10.06.2014 позивач з метою вивчення обставин віднесення ПАТ «КБ «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних направив звернення до НБУ щодо надання йому копії постанови правління НБУ від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» та інформації про обставини віднесення вказаного банку до категорії неплатоспроможних.

Листом НБУ від 17.06.2014 № 47-606/31228 позивачу повідомлено про те, що діяльність банку не відповідала вимогам банківського законодавства і нормативно-правовим актам НБУ, а також невиконання банком своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами, у зв'язку з чим постановою Правління Національного банку України від 23.04.2014 прийнято рішення про віднесення ПАТ «КБ «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних».

Крім того, зазначено, що постанова правління НБУ від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» містить банківську таємницю та, як наслідок не передбачає розкриття інформації. При цьому, звернута увага на те, що порядок та розкриття банківської таємниці встановлений ст. 62 Закону України «Про банки та банківську діяльність».

Отже, позивачу було достовірно відомо про наявність оскаржуваної постанови, починаючи з середини 2014 року, проте з даним позовом останній звернувся лише 14.11.2018, тобто з суттєвим пропуском шестимісячного строку звернення до суду, передбаченого ч. 2 ст. 122 КАС України.

Так, суд першої інстанції вірно зауважив, що про існування спірного рішення відповідача та можливе порушення прав та інтересів позивача, як акціонера ПАТ «КБ «Інтербанк» ОСОБА_2 було відомо ще у 2014 році, з моменту надіслання листа до НБУ та отримання листа від НБУ 17.06.2014 № 47-606/31228, з урахуванням при цьому доступу позивача до фінансової звітності, яка перебувала у відкритому доступі, та наявності переконання щодо відсутності в останній звітності ПАТ «КБ «Інтербанк» ознак погіршення фінансового стану, про що позивач зазначав у листі до НБУ від 10.06.2014.

Крім того, наступного дня після прийняття оскаржуваної постанови, тобто 24.04.2014, на сайті ФГВФО було опубліковано оголошення наступного змісту: «На підставі постанови Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ "ІНТЕРБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 24.04.2014 прийнято рішення № 31 про запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ІНТЕРБАНК» (код за ; МФО: 300216; місцезнаходження: вул. В. Гетьмана, 27, м. Київ, 03056) (далі - ПАТ КБ «ІНТЕРБАНК») (http://www.fg.gov.ua/not-paying/liquidation/51-interbank/954-688-v-publichne-akcionerne-tovarystvo-komercijnyj-bank-interbank-zaprovadgeno-tymchasovu-administraciyu).

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта в частині того, що у період з 23.04.2014 до 15.05.2018 останній не мав обґрунтованих підстав вважати постанову Правління Національного банку України від 23.04.2014 № 234/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного банку «Комерційний банк «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних» протиправною, а мав обґрунтовані сумніви щодо дійсності обставин віднесення ПАТ «КБ «Інтербанк» до категорії неплатоспроможних, з огляду на те, що у листі-відповіді НБУ від 17.06.2014 № 47-606/31228, НБУ повідомив позивача про те, що діяльність банку не відповідала вимогам банківського законодавства і нормативно-правовим актам НБУ, а також невиконання банком своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами, тобто підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував незадовільний, на думку НБУ, фінансовий стан ПАТ «КБ «Інтербанк», в той же час, у листі до НБУ від 10.06.2014 позивач зазначав, що за його висновками не вбачається ознак погіршення фінансового стану Банку.

Так, маючи інформацію про прийняття оскаржуваної постанови, позивач мав усвідомлювати можливу наявність чи відсутність порушення своїх прав та інтересів, та наслідки прийняття такого рішення.

Разом з тим, необізнаність позивача про підстави прийняття такого рішення, та, як вказує апелянт, дійсність обставин, які зумовили його прийняття не можуть бути належним обґрунтуванням поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, оскільки про факт наявності спірної постанови позивачу було достеменно відомо з червня 2014 року. Отже, зазначені аргументи позивача жодним чином не доводять обгрунтованість його правової позиції.

Колегія суддів при розгляді даної апеляційної скарги звертає увагу на положення ч. 2 ст. 122 КАС України, яким прямо передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відтак, оцінюючи матеріали справи, доводи апелянта та положення процесуального закону, суд апеляційної інстанції вказує на те, що позивач дізнався або повинен був дізнатись про можливе порушення своїх прав та інтересів в межах даних правовідносин, починаючи з 2014 року. Проте, з даним позовом Федорчук І.В. звернувся лише в листопаді 2018 року.

Колегія суддів також не приймає доводи апелянта щодо відсутності впевненості щодо протиправності оскаржуваної постанови у період з 23.04.2014 до 15.05.2018, позаяк позивач, незважаючи на правомірність або безпідставність такої постанови, міг та мав би усвідомлювати наслідки її прийняття у взаємозв'язку з своїми правами та інтересами.

Окрім того, вірно зауважено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 не надано жодних доказів того, що після отримання листа від НБУ від 17.06.2014, він намагався отримати доступ до банківської таємниці у порядку, рекомендованому НБУ, а саме - в порядку ст. 62 Закону України «Про банки і банківську таємницю», та ознайомитись із спірною постановою, а ознайомлення з даною постановою у 2018 року не змінює початок відліку строку звернення до суду, оскільки про існування такої позивачу було достеменно відомо у 2014 році.

Згідно з ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Відтак, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, та для поновлення строку звернення до суду, а відповідно, наявності підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_2

Апелянтом зазначених вище аргументів не спростовано жодними доводами чи доказами, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів також критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий суддя Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя І.О. Лічевецький