Справа № 460/177/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2019 року м. Рівне №460/177/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін адміністративну справу за позовом

Приватного підприємства "Рембудмонтажіндустрія"
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
визнання недійсним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

29.01.2019 до Рівненського окружного адміністративного суду звернулося Приватне підприємство «Рембудмонтажіндустрія» з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення № від 06.12.2018 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Ухвалою суду від 30.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням строків давності, що перевищує 1095 днів, оскільки штрафні санкції та пеня нараховані за несвоєчасну сплату єдиного внеску в період з 21.10.2014 по 23.10.2014, а рішення датоване 06.12.2018. Крім того, підприємство виконало свій обов'язок щодо сплати суми ЄСВ за вересень 2014 року шляхом подання до банку ПАТ «ВіЕс Банк» платіжного доручення від 20.10.2014 №185 на суму 7592,39 грн., проте вказане платіжне доручення не виконане банком своєчасно з незалежних від позивача причин. Позивач просить суд скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Відповідач подав відзив до суду, де вказав, що відповідно до частини 16 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Таким чином, по терміну сплати єдиного внеску 20.10.2014, позивач фактично сплатив 23.10.2014, тобто з порушенням строку, у звязку з чим прийнято рішення про застосування штрафних санкцій в розмірі 759 грн. 58 коп. та нарахування пені в розмірі 7 грн. 60 коп. Таким чином, на думку Головного управління ДФС у Рівненській області, рішення є правомірним та обґрунтованим. Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позов.

У судовому засіданні на підставі статей 243 та 250 Кодексу адміністративного судочинства України 26.02.2019 оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Приватне підприємство «Рембудмонтажіндустрія» є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) та подало до контролюючого органу Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень 2014 року, в якому визначило загальну суму єдиного внеску, що підлягає сплаті, в розмірі 7601 грн. 60 коп. (а.с.30-35).

20 жовтня 2014 року позивач подав до банку ПАТ «ВіЕс Банк», в якому він обслуговувався та мав розрахунковий рахунок, платіжне доручення №185 на суму 7592 грн. 39 коп., з призначенням платежу «*;101;30946784; Єдиний внесок за вересень 2014р. в розмірі 38,52% = 6669,66 грн., 33,2% + 152,88 грн., 8,41% = 102,60 грн., 3,6% = 667,25 грн. По строку сплати 20.10.2014р.» (а.с.43).

Розмір сплаченого єдиного збору в сумі 7592 грн. 39 коп. за даними картки особового рахунку платника ЄСВ ПП «Рембудмонтажіндустрія» зарахований 21.10.2014.

Єдиний збір в розмірі 5 грн. 02 коп. сплачено позивачем 23.10.2014 і цього ж дня відображений в картці особового рахунку.

Рішенням Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 06.12.2018 № застосовано штраф в розмірі 759 грн. 58 коп. (за період з 21.10.2014 по 23.10.2014) та нараховано пеню в розмірі 7 грн. 60 коп. (а.с.6).

Не погодившись з рішенням, Приватне підприємство «Рембудмонтажінжустрія» звернулося до суду.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ(далі - Закон № 2464-VІ).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VІ єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 5 статті 9 Закону № 2464-VI визначено, що сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування.

Відповідно до абзацу 1 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Згідно з пунктом 1 частини 10 статті 9 Закону № 2464-VI днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

Положеннями частинами 2 статті 9 Закону № 2464-VІ визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до частини 13 статті 9 Закону № 2464-VІ суми помилково сплаченого єдиного внеску зараховуються в рахунок майбутніх платежів єдиного внеску або повертаються платникам у порядку і строки, визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної бюджетної політики, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

На підставі пунктів 2 та 3 частини 2 статті 12 Закону № 2464-VІ центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску; здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Нормами статті 11 Закону № 2464-VІ визначено, що страхові кошти, акумульовані на централізованих рахунках органів доходів і зборів, автоматично перераховуються не пізніше наступного операційного дня після їх зарахування на централізовані рахунки Пенсійного фонду, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, на рахунки Накопичувального пенсійного фонду (далі - Накопичувальний фонд), а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до визначених законом пропорцій. Обмін інформацією щодо перерахованих на рахунки органів доходів і зборів страхових коштів здійснюється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону № 2464 із страховими коштами, акумульованими на рахунках органів доходів і зборів, здійснюються такі операції: 1) перерахування на рахунки Пенсійного фонду фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - недержавних пенсійних фондів відповідно до встановлених законом пропорцій розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; 2) повернення платникам єдиного внеску надміру або помилково сплачених сум; 3) повернення безпідставно стягнених сум єдиного внеску.

Нормами частини 2 статті 25 Закону України № 2464-VІ передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Відповідно до частини 10 та частини 11 статті 25 Закону України № 2464-VІ на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу. Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, в т.ч: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум (до 01.01.2015).

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок сплати платником податків єдиного внеску у встановлені законом строки, а також передбачена відповідальність за порушення таких строків сплати.

Крім того, з аналізу вищезазначених норм випливає, що для визначення правильності нарахування штрафу та пені, обов`язково слід встановити факт невиконання платником єдиного внеску обов`язку по сплаті сум внеску, а також розмір недоїмки, на який нараховано штраф та пеню.

Заперечуючи проти позову відповідач наголошував, що позивачем не було забезпечено своєчасної сплати сум єдиного внеску відповідно до норм чинного законодавства.

Суд не погоджується з вказаними доводами відповідача з огляду на наступне.

В ході розгляду справи судом встановлено, що позивач є платником єдиного внеску та перебуває на обліку у відповідача. Своєчасна сплата позивачем сум єдиного соціального внеску за спірний період в розмірі 7592 грн. 39 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема платіжним дорученням №185 від 20.10.2014 (а.с.43).

При цьому, суд приймає вказане платіжне доручення, як допустимий доказ, позаяк ПАТ «ВіЕс Банк» на даний час ліквідовано, і позивач позбавлений можливості отримати відповідне банківське підтвердження щодо списання банком суми платежу з рахунку платника, а про ту обставину, що платіж зараховано 21.10.2014, а не 20.10.2014, позивач дізнався лише з оскаржуваного рішення від 06.12.2018, тобто через чотири роки.

Пунктом 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» №2346-ІІІ (далі - Закон №2346-ІІІ) визначено, що переказом коштів є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону №2346-ІІІ встановлено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Закону №2346-ІІІ банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Відповідно до підпункту 16.5.2 пункту 16.2 статті 16 Закону №2346-ІІІ днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах.

Пунктом 22.4 статті 22 Закону №2346-ІІІ передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника, для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку. Банки мають забезпечувати фіксування дати прийняття розрахункового документа на виконання.

Відтак, наявне у матеріалах справи платіжне доручення підтверджує беззаперечний факт того, що сума єдиного внеску в розмірі 7592 грн. 39 коп. за вересень 2014 року по строку сплати 20.10.2014 була сплачена позивачем своєчасно 20.10.2014.

Пунктом 129.6статті 129 Податкового кодексу України передбачено, що за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установленихЗаконом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку про те, що з моменту прийняття банком зобов'язання з виконання доручення клієнта на переказ коштів, платник внесків не може нести відповідальності у вигляді штрафних санкцій за невчасну сплату внесків, при умові що такий платних звернувся до банку у строк сплати цих внесків.

За наявності в платника відповідних доказів, що підтверджують виконання усіх передбачених законодавством умов для визнання його добросовісним платником, обов'язок зі сплати відповідної суми податкового (грошового) зобов'язання слід визнати виконаним, незалежно від фактичного зарахування платежу до бюджетної системи України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 22 травня 2018 року по справі №804/505/16 (адміністративне провадження №К/9901/19084/18).

Отже, оскільки позивач своєчасно подав до обслуговуючого відділення ПАТ «ВіЕс Банк» платіжне доручення №185 від 20.10.2014 на суму 7592 грн. 39 коп. на сплату єдиного соціального внеску, суд дійшов висновку, що позивачем своєчасно виконані вимоги закону щодо сплати єдиного соціального внеску, а неперерахування коштів з банківського рахунку позивача до Держаного бюджету в день подання платіжного доручення відбулось не з вини платника єдиного внеску.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у фіскального органу не було правових підстав для нарахування штрафу в розмірі 759 грн. 58 коп. за несвоєчасну сплату єдиного внеску в розмірі 7592 грн. 39 коп.

Щодо застосування штрафу за несвоєчасну сплату єдиного внеску в розмірі 0,34 грн. та нарахування пені в розмірі 7 грн. 60 коп., то суд зазначає наступне.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, позивач за вересень 2014 року самостійно визначив зобовязання по єдиному податку в розмірі 7601 грн. 60 коп. Як вже було встановлено судом, підприємство здійснило своєчасну сплату єдиного внеску за вересень 2014 року в розмірі 7592 грн. 39 коп. (платіжне доручення №185 від 20.10.2014).

Відповідно до даних облікової картки платника єдиного внеску з врахуванням переплати станом на 20.10.2014 5,82 грн., сума недоїмки по внеску (станом на 20.10.2018) становила 3,39 грн., яка в подальшому була сплачена 23.10.2014. Таким чином, штраф за несвоєчасну сплату єдиного внеску в розмірі 3,39 грн. 0,34 грн. (10%) та пеня 7,60 грн. (0,1 суми недоїмки за період з 20.10.2014 по 23.10.2014) нараховані Головним управлінням ДФС у Рівненській області правомірно та обґрунтовано. Відтак, в цій частині рішення № від 06.12.2018 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску скасуванню не підлягає.

Відповідно достатті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно частини другої цієї статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцієюта законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є, зокрема, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами статті 73 Кодексу адміністративного судочинства Україниналежними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, суд, оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення повністю, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 06.12.2018 в частині застосування до Приватного підприємства «Рембудмонтажіндустрія» штрафу у розмірі 759,24 грн. В решті, а саме в частині застосування штрафу в сумі 0,34 грн. та нарахування пені в сумі 7,60 грн. - вказане рішення до скасування не підлягає.

Посилання позивача на пропущення відповідачем строків давності при прийнятті спірного рішення суд оцінює критично, оскільки відповідно до положення частини 16 статті 25 Закону №2464 встановлено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

За правилами частин першої та третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, на користь позивача підлягає стягненню пропорційна сума сплаченого судового збору, а саме 1901 грн. 21 коп. (98,97% від 1921,00 грн. - сплаченої відповідно до платіжного доручення №12 від 25.01.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Приватного підприємства "Рембудмонтажіндустрія" (, АДРЕСА_1, 33010) до Головного управління ДФС у Рівненській області (, вул.Відінська, 12, м.Рівне, 33023) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № від 06.12.2018 в частині застосування до Приватного підприємства "Рембудмонтажіндустрія" штрафу у розмірі 759,24 грн. В решті вказаного рішення, а саме в частині застосування штрафу в сумі 0,34 грн. та нарахування пені в сумі 7,60 грн.,- відмовити.

Стягнути на користь Приватного підприємства "Рембудмонтажіндустрія" пропорційну частину судових витрат по сплаті судового збору, а саме 1901, 21 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 06 березня 2019 року.

Суддя Друзенко Н.В.