Справа № 804/4394/18
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 804/4394/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

за участю секретаря судового засідання Сколишева О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 р. в адміністративній справі №804/4394/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про:

- визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.05.2018 № 130 о/с в частині звільнення майора поліції старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням);

- поновлення на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1 з 14 травня 2018 року;

- стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 травня 2018 року по день поновлення на посаді.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказ про звільнення вважає таким, що порушує його право на працю, оскільки вирішуючи питання про звільнення на підставі поданого ним рапорту про звільнення за власним бажанням від 11.05.2018 з 14.05.2018, відповідач не врахував поданий позивачем в останній день роботи - 14.05.2018 через канцелярію рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення, який зареєстрований за вх.№0-3032р..

На час подання останнього рапорту від 14.05.2018 вх. №.0-3032р. позивач не отримував витяг з наказу про звільнення. Однак, всупереч дійсному волевиявленню позивача наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.05.2018 р. № 130 о/с ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.05.2018 року № 130 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію". Поновлено на посаді майора поліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 14 травня 2018 року. Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 травня 2018 року по день поновлення на посаді.

Суд вважає, що оскільки звільнення за власним бажанням є одностороннім волевиявленням працівника, який подав заяву (рапорт) про звільнення за власним бажанням, тому він у будь-який момент до свого звільнення з моменту подачі заяви може її відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, а він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин.

Як вказав позивач, на час подання рапорту від 14.05.2018 він не отримував витягу з наказу про звільнення та не був з ним ознайомлений.

Задовольняючи позовні вимоги суд вказав, що намір залишитись на роботі позивачем реалізовано шляхом відкликання попереднього рапорту про звільнення за власним бажанням від 11.05.2018 в останній день його роботи, таким чином звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліції" не відповідає його дійсному волевиявленню, у зв'язку з чим спірний наказ підлягає скасуванню. При цьому, перевіривши оскаржуваний наказ від 14.05.2018 № 130 о/с на відповідність вказаним положенням Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про те, що вказаний наказ прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України "Про Національну поліцію", проте не обґрунтовано та без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Дійшовши висновку щодо скасування спірного наказу та поновлення позивача на посаді, судом також вирішено питання про стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 травня 2018 року по день поновлення на посаді.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої відповідач вважає, що рішення підлягає скасуванню, а у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки судом не враховано обставини, які свідчать про дотримання відповідачем під час звільнення позивача приписів законодавства та відсутності порушення його прав. Зокрема, не враховано, що звільнення позивача відбулось за його власною ініціативою та у термін, про який він просив у рапорті про звільнення за власним бажанням, а саме 14.05.2018, тобто дата його звільнення була узгоджена сторонами. Підставою звільнення позивачем зазначено незадовільний графік роботи, низька заробітна плата, ненормований робочий день. Крім того, суд не врахував, що рапорт від 14.05.2018 про відкликання рапорту про звільнення позивач подав після ознайомлення з наказом про звільнення та видачі йому трудової книжки, військового квитка, припису для постановки на військовий облік. Апелянтом також зазначено про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскільки при вирішенні спору було застосовано норми КЗпП, хоча в даному випадку правові засади організації та діяльності Національної поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію» та позивача звільнено відповідно до п.7 ч.1 ст.77 даного Закону за наявності висловленого ним власного бажання щодо звільнення. Також, на думку апелянта судом не взято до уваги, що грошове забезпечення поліцейських здійснюється у відповідності до вимог ст.94 Закону України «Про Національну поліцію», постанови КМУ «Про грошове забезпечення поліцейських» від 11.11.2015 №988, а також у відповідності до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 №230 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за №669/28799.

Представником позивача наданий відзив на апеляційну скаргу, згідно якого доводи апелянта не доводять порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції. В даному випадку факт подання позивачем рапорту про відкликання звільнення в робочий час останнього дня служби не заперечується позивачем, а отже дата звільнення не може вважатися узгодженою сторонами та позивач на час звільнення не бажав припиняти службу, що було враховано судом як підставу для його поновлення на посаді.

В судовому засіданні представниками сторін підтримані відповідні доводи та заперечення.

Судом апеляційної інстанції за результатом перевірки підстав апеляційного перегляду критично розцінюються доводи, наведені в апеляційній скарзі, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач з 07.11.2015 проходив службу в Національній поліції України на посаді старшого оперуповноваженого Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області.

До служби в Національній поліції України позивач проходив службу в органах внутрішніх справ з 2003 року.

11.05.2018 позивачем було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 14.05.2018.

14.05.2018, тобто в останній день роботи позивачем через канцелярію Головного управління Нацполіції в Дніпропетровській області подано рапорт про відкликання свого раніше поданого рапорту про звільнення від 11.05.2018. Вказаний рапорт від 14.05.2018 зареєстровано в той же день за вх. № 0-3032р. Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.05.2018 р. № 130 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в Національній поліції України за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).

Доводи відповідача про те, що подання рапорту від 14.05.2018 вх. № 0-3032р. про відкликання рапорту про звільнення відбулось після надання позивачу документів: трудової книжки, витягу з наказу про звільнення, військового квитка, припису для постановки на військовий облік, суд відхилив, оскільки факт відкликання рапорту про звільнення у останній робочий день позивача, незалежно від часу, підтверджує його намір продовжити службу. В той же час з підстав недоведеності судом відхилено доводи позивача про те, що рапорт про звільнення від 11.05.2018 був поданий ним під тиском керівника, який зазначав про можливі для позивача несприятливі наслідки в разі відмови звільнитись.

У відповідності до ч.1 ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію", проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначалось вище, підставою для звільнення позивача зі служби в поліції в даному випадку слугувало виявлення його власної ініціативи, та така підстава звільнення визначена п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", згідно якої поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Згідно з ч.2, ч.3 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію", днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Враховуючи те, що процедура звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції за власним бажанням, зокрема в частині строків подачі рапортів про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням та їх розгляду керівниками органів, підрозділів, закладів та установ поліції, яким дозволено видавати накази по особовому складу, не врегульовані як Законом України "Про Національну поліцію" так і іншими нормативно-правовими актами з питань проходження служби, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо реалізації процедури звільнення поліцейського зі служби в поліції та припинення служби в поліції за власним бажанням відповідно до положень ст. 38 КЗпП України, що узгоджується з положеннями ст. 60 Закону України "Про Національну поліцію" та в цій частині доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального законодавства є хибними.

Так, згідно положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно з п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Отже, за працівником, який попередив власника або уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням, упродовж двотижневого строку зберігається право на залишення на роботі, за виключенням випадку, коли на його місце запрошено іншу особу, якій відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву (рапорт) про звільнення за власним бажанням і це є безумовним правом працівника, що виключає підставу для звільнення.

Таким чином, незалежно від часу прийняття наказу про звільнення у день звільнення, який є останнім робочим днем, працівник до закінчення останнього робочого дня не позбавлений права відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням.

В даному випадку звернення позивача 14.05.2018 із рапортом про відкликання попереднього рапорту від 11.05.2018 про звільнення усувало підставу для його звільнення зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліції", оскільки звільнення з наведеної підстави не відповідає дійсному волевиявленню позивача.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскаржуваний наказ відповідача є необґрунтованим та непропорційним, а саме при прийнятті наказу відповідачем не дотримано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілям, на досягнення яких спрямований цей наказ; звільнення позивача здійснено за відсутності відповідної правової підстави.

З огляду на викладене, рішення суду про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 14.05.2018 № 130 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" за власним бажанням та поновлення його на посаді старшого оперуповноваженого сектору кримінальної поліції Першотравенського відділення поліції Павлоградського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 14 травня 2018 року є законним і обґрунтованим.

Доводи апелянта щодо помилкового застосування судом Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, при вирішенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, по-перше, не є підставою для скасування рішення суду повністю чи в частині, оскільки судом вирішено стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по день поновлення на посаді та посилання на певну правову норму резолютивна частина судового рішення не містить.

Проте, колегія суддів зазначає щодо помилковості посилання суду на Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, оскільки на день звільнення позивача зі служби набрав чинності затверджений наказом МВС України №260 від 06.04.2016 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799 «Порядок і умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання».

Пунктом 6 розділу ІІІ Порядку №260 передбачено, що поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення. Пунктом 9 Порядку №260 визначено процедуру обрахування грошового забезпечення.

Отже, висновок суду про необхідність стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14 травня 2018 року по день поновлення на посаді, за наявності такого права, в тому числі у відповідності до Порядку №260, не суперечить вимогам діючого законодавства та не дає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 243, 315, 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.10.2018 р. в адміністративній справі №804/4394/18 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду, відповідно до ст.ст. 328 - 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко