Справа № 1340/6286/18
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/6286/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 березня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання бездіяльністю протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 (далі позивачка, ОСОБА_1 ) звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України у якій просила визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо ненадання їй грошової компенсації за 14 днів ненаданої додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік як учаснику бойових дій; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за 14 днів ненаданої додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік як учаснику бойових дій; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Міністерства оборони України подати протягом 10 днів з дня набрання постановою законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбачено ч. 1 ст. 382 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 1995 року перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, а у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України фельдшером-рятувальником рятувальної парашутно-десантної групи з 2009 року. 15.10.2018 позивачка звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік терміном на 14 днів як учаснику бойових дій, згідно п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-ХІІ, а в разі неможливості надання такої відпустки з незалежних причин замінити таку відпустку на грошову компенсацію. 14.12.2018 року позивачка отримала відповідь про те, що дану додаткову відпустку надати немає можливості у зв`язку із особливим періодом у державі, а компенсація за невикористану відпустку законом не передбачена. Вважаючи бездіяльність військової частини НОМЕР_1 протиправною, посилаючись на ст.77-2 КЗпП України, п.12 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст.ст.16-2, 24 Закону України «Про відпустки», позивачка звернулась з цим позовом до суду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.01.2019 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

23.01.2019 на адресу Львівського окружного адміністративного суду від військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказано, що враховуючи вимоги п.п. 17, 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також те, що в Україні діє особливий період (з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) згідно Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закону України «Про оборону» та це підтверджено листом Голови Верховного суду на ім`я начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 13.07.2018 року №60-1543/0/2-18, - додаткові відпустки військовослужбовцям, як учасникам бойових дій, не надаються. Виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпуску, як учасникам бойових дій, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008, не передбачено. Враховуючи наведене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог позивачки відмовити.

28.01.2019 року та 29.01.2019 року відповідно на адресу Львівського окружного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив та доповнення до відповіді на відзив відповідно. Позивачка зазначила, що згідно абзацу 4 ст. 26 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією і в даному випадку не йдеться про компенсацію при звільнені або переведені особи на інше підприємство, як це намагається подати відповідач, а саме йдеться про компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за бажанням особи. Крім того, дана відпустка надається військовослужбовцям Національної Гвардії України, Національної поліції, Міністерства надзвичайних ситуацій. Посилання Відповідача на п.5ст.4 та ст.26 Закону України «Про відпустки» не стосується позивачки, оскільки вона має право на додаткову відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік як учасник бойових дій, згідно ст.16-2 Закону України «Про відпустки». Надання зазначеної соціальної пільги (відпустка учасникам АТО) для різних категорій громадян України регламентується не однаково, із ознаками привілеїв для цивільних громадян, що є порушенням Конституції України та діючого законодавства України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

Суд дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази та встановив такі обставини справи.

Матеріалами справи підтверджується, що прапорщик ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 Міністерства оборони України фельдшером-рятувальником рятувальної парашутно-десантної групи.

Як підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій (а.с.6 зворот).

07.11.2018 позивачка звернулась до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік терміном на 14 днів як учаснику бойових дій, згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-ХІІ від 22.10.1993, а в разі неможливості надання такої відпустки з незалежних причин замінити таку відпустку на грошову компенсацію.

14.12.2018 року позивачка отримала відповідь про те, що дану додаткову відпустку надати немає можливості у зв`язку із особливим періодом у державі, а компенсація за невикористану відпустку законом не передбачено (а.с.6).

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною позивачка звернулась до суду з відповідними позовними вимогами.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (зі змінами та доповненнями) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлено єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантовано військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни (далі Закон №2011).

Відповідно до вимог ст. 1-2 Закону № 2011, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» № 504 від 15.11.1996 (зі змінами та доповненнями) установлені такі види відпусток: щорічні відпустки; основна відпустка (ст.6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7 Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (ст.ст.13 , 14 і 15 Закону); творча відпустка (ст. 16 Закону); відпустка для підготовки та участі в змаганнях (ст.16-1 Закону); соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 18 Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (ст. 18-1 Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ групи (ст.19 Закону); відпустки без збереження заробітної плати (ст.ст. 25, 26 Закону).

Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть встановлюватись інші види відпусток.

Відповідно вимог ст. 16-2 Закону України «Про відпустки» визначено, що учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Пунктом 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги: - використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Тобто, виходячи із норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Зазначений «особливий період» розпочався з 17.03.2014, з моменту оприлюднення Указу Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 і триває на даний час. Тобто на даний час в Україні діє особливий період.

Така ж позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження №61-1664св17), від 14.02.2018 у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження №61-4157св18), а також лист Верховного Суду від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18 тощо.

Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено порядок надання військовослужбовцям відпусток. Пунктом 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені п. 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і п. 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

З наведеного слідує, що надання військовослужбовцю учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії «особливого періоду».

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 24 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток ст. 24 Закону не передбачена.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом враховуються правові висновки Верховного Суду, висловлені в постанові від 13.06.2018 в адміністративній справі № 545/1881/16-а, що додаткова відпустка, яка надається учасникам бойових дій та інвалідам війни, не належить до категорії щорічних, а отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток (статті 10-12 Закону України «Про відпустки»). Ця відпустка надається за календарний рік незалежно від відпрацьованого часу та має бути використана працівником протягом календарного року. Така відпустка не замінюється грошовою компенсацією та у разі звільнення працівника, який має право на зазначену відпустку, за неї не виплачується грошова компенсація за дні невикористаної відпустки, оскільки працівник, який змінює місце роботи в поточному році, матиме право на цю відпустку за новим місцем роботи за умови, що він не використав її за попереднім місцем роботи (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/74670990).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позовних вимог позивачки слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачки відмовлено, клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в порядку, передбаченому ст. 382 КАС України, задоволенню не підлягає.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 241-246, 250, 263, п.п. 15.5 п. 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в:
1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3 ) до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання бездіяльністю протиправною, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

2. Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено та підписано 04.03.2019.

Суддя Качур Р.П.