Справа № 813/5933/15
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 813/5933/15 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ісаєнко Ю.А., Файдюка В.В.

за участю секретаря: Рагімової Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Єврейської релігійної громади «Турей Загав» («Золота Роза») м. Львова до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, треті особи: Товариство з Кабінет Міністрів України, Міністерство культури України, Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним та скасування дозволу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу та Представництво Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Єврейської релігійної громади «Турей Загав» («Золота Роза») м. Львова (далі - позивачі) звернулися до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, треті особи: Товариство з Кабінет Міністрів України, Міністерство культури України, Відділ охорони культурної спадщини та культурних цінностей Львівської обласної державної адміністрації, в якому просили суд з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: визнати недійсним та скасувати дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2015 року №ІУ31 та зобов'язати припинити всі будівельні, будівельно-монтажні, меліоративні, земляні та інші технічні роботи, проведення розробки будь-яких проектів на об'єкті «руїни синагоги «Турей Загав» (Золота Роза) у м. Львові.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано дозвіл на виконання будівельних робіт від 02.07.2015 року №ІУ31.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення не повно досліджено обставини, що мають значення для справи та не правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України 02.07.2015 року видано Управлінню охорони історичного середовища Львівської міської ради дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ31 на об'єкті «Реставрація і консервація руїн синагоги Турей Загав (Золота Роза) у м. Львові.

Однак, за твердженнями позивачів, зазначений дозвіл видано з порушенням ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 р. №466, оскільки Управлінням охорони історичного середовища Львівської міської ради не було надано документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Крім того, позивачі вказують на те, що науково-проектну документацію на реставрацію об'єкту «руїни синагоги «Турей Загав» (Золота Роза) у м. Львові не погоджено у встановленому Законом України «Про охорону культурної спадщини» та Законом України «Про охорону археологічної спадщини» порядку.

Таким чином, позивачі вважають, що спірне рішення прийнято відповідачами з порушенням вимог чинного законодавства, що і стало підставою для їх звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів зважає на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 6 Закону № 3038 встановлено, що управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 29 Закону № 3038, основними складовими вихідних даних є: 1) містобудівні умови та обмеження; 2) технічні умови; 3) завдання на проектування. Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органу сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

Статтею 31 Закону №3038 передбачено, що проектна документація на будівництво об'єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.

Згідно статті 34 Закону №3038 замовник має право виконувати будівельні роботи після:

1) направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - орган державного

архітектурно-будівельного контролю) - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування;

2) реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності;

3) видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорій складності.

Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.

Частиною 1 ст.37 Закону № 3038 передбачено, що право на виконання будівельних робіт на об'єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт видається органами державного архітектурно - будівельного контролю на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви (ч. 2 ст. 37 Закону № 3038).

Відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону № 3038, форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, перелік документів, що додаються до заяви, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт регламентований зокрема положеннями Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466 (далі - Порядок № 466) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з п. 2 Порядку № 466, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Держархбудінспекції або її територіальному органу (далі - Інспекція) за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт (далі - декларація) або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт; реєстрації відповідною Інспекцією декларації - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорії складності; видачі замовнику Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до IV і V категорії складності.

Пунктом 18 Порядку № 466 передбачено, що для отримання дозволу замовник (його уповноважена особа) має право подати особисто або надіслати рекомендованим листом з описом вкладення до Інспекції за місцезнаходженням об'єкта заяву про отримання дозволу за формою згідно з додатком 5.

До заяви додаються: копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію; проектна документація на будівництво, розроблена та затверджена в установленому законодавством порядку; копія документа, що посвідчує право власності на будинок чи споруду, або письмова згода його власника на проведення будівельних робіт у разі реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єкта; копія ліцензії, яка дає право на виконання будівельних робіт, засвідчена в установленому порядку (подається у разі потреби); копії документів про призначення осіб, відповідальних за виконання будівельних робіт, осіб, які здійснюють авторський і технічний нагляд; копії кваліфікаційних сертифікатів, засвідчені в установленому порядку, подаються з 1 червня 2012 р. (крім сертифікатів інженерів технічного нагляду, які подаються з дня набрання чинності цим Порядком).

Згідно з п. 19 Порядку, Інспекція протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви приймає рішення про надання дозволу або відмову в його видачі.

Відповідно до п. 20 Порядку та ч. 4 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», підставою для відмови у видачі дозволу є: - неподання документів, необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу; - невідповідність поданих документів вимогам законодавства; - виявлення недостовірних відомостей у поданих документах.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою з'ясування всіх обставин справи, судом першої інстанції були витребувані у відповідачів матеріали, що слугували підставою для надання оскаржуваного дозволу. Однак, відповідачами вказаних копій матеріалів надано не було.

Вивченням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ухвалою Львівської міської ради № 522 від 26.05.2016 р. пам'ятку культурної спадщини - Руїни синагоги «Турей Загав» («Золота Роза»), розташовану на вул. І. Федорова, 27, вирішено вважати такою, що є у власності територіальної громади м. Львова.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.05.2017 р. у справі №914/340/17 задоволено позов об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу (Вашингтон, США), Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу (м. Львів), Єврейської релігійної громади «Турей Загав» («Золота Роза») м. Львова (м. Львів) до Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Міністерство культури України (м. Київ), Львівська обласна державна адміністрація (м. Львів), треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та Експертної оцінки» (м. Львів), Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради (м. Львів) та визнано недійсною ухвалу Львівської міської ради № 522 від 26.05.2016 року в частині визнання права власності територіальної громади м. Львова на Руїни синагоги «Турей Загав» («Золота Роза»), розташовані на вул. І. Федорова, 27.

Зокрема, вказаним судовим рішенням було встановлено, що розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 1991 р. № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Відповідно до цього переліку у власність областей передано об'єкти у сферах: промисловості будівельних матеріалів; місцевої промисловості; поліграфічної промисловості; зв'язку; агропромислового комплексу; будівництва; житлово-комунального господарства: житлове господарство, водопровідно-каналізаційне господарство, теплове господарство, матеріально-технічне забезпечення, ремонтно-будівельні організації, шляхове господарство, багатогалузеві підприємства житлово-комунального господарства, міськелектротранспорт, комунальні автотранспортні підприємства, підприємства електричних мереж зовнішнього освітлення; промисловості; готельного господарства; ритуального обслуговування; зеленого господарства; інших підприємств й організації; учбово-курсових комбінатів, машинно-лічильних станцій, комбінатів благоустрою з майновим комплексом; організації технічної інвентаризації; народної освіти; охорони здоров'я, соціального забезпечення; фізичної культури і спорту; торгівлі, громадського харчування; побутового обслуговування; майна виконкомів місцевих Рад народних депутатів; а також у сфері культури. У сфері культури за цим переліком до комунальної власності передано: організації кіновідеопрокату, концертні організації, театри, музеї, бібліотеки, центри народної творчості, культури, дозвілля, будинки і палаци культури, клуби, парки культури та відпочинку, зоопарки, атракціонні містечка, культурно-освітні училища, училища та школи мистецтв, заклади підвищення кваліфікації працівників культури, культурно-спортивні та соціально-культурні комплекси, ремонтно-виробничі комбінати, інші місцеві підприємства, об'єднання, організації та установи, крім тих, що перебувають у відомчому підпорядкуванні.

Жодні інші об'єкти, в тому числі й об'єкти культурної спадщини в комунальну власність не передано.

Таким чином, станом на час видачі оскаржуваного дозволу та на час вирішення справи, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради не є власником або землекористувачем земельної ділянки, на якій розташовано об'єкт руїни синагоги Турей Загав (Золота Роза) у м. Львові.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в порушення вимог п. 1 ч. 4 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та пп. 1 п. 20 Порядку Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було видано оскаржуваний дозвіл за відсутності документів (документу про право власності або користування земельною ділянкою), необхідних для прийняття рішення про видачу такого дозволу, а відтак доводи позивачів про те, що оскаржуваний дозвіл видано з порушенням вказаних положень законодавства, є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток: національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації; місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу охорони культурної спадщини обласних державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

Статус міста Львова, як історичного центру, було відображено у постанові Ради Міністрів УРСР від 12 червня 1975 р. № 29 (є чинною), якою створено Державний історико - архітектурний заповідник у центральній частині м. Львова. Також, на виконання цієї постанови виконавчим комітетом Львівської обласної ради трудящих 09 липня 1975 року було прийнято рішення № 321, яким затверджено положення про Державний історико - архітектурний заповідник та, у додатку 1 до рішення, визначено його межі.

24 червня 1993 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 27, якою встановлено межі історико - культурної заповідної території м. Львова.

02 липня 1997 року з метою поліпшення збереження історичної забудови в центральній частині м. Львова, Президентом України прийнято Указ «Про збереження історичної забудови у центральній частині м. Львова» № 603/97, на виконання якого Кабінетом Міністрів України 15 листопада 1997 року прийнято Постанову № 1266 «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова».

Крім цього, на 22-й конференції Комітету Світової спадщини ЮНЕСКО (Кіото) у 1998 році історичний центр Львова внесений до Списку Світової спадщини, в межах та з охоронними зонами історичних ареалів, затвердженими рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1311 від 09 грудня 2005 року «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови м. Львова».

Також, Рішенням 37 Сесії Комітету Всесвітньої Спадщини ЮНЕСКО у 2013 році надано рекомендації стосовно необхідності прийняття невідкладних заходів щодо приведення режиму збереження та використання Ансамблю Львів - історичний центр до вимог ЮНЕСКО, та висловлено застереження Україні щодо неналежної охорони і захисту об'єкта - Ансамблю Львів - історичний центр, включеного до переліку Всесвітньої Спадщини ЮНЕСКО та закликано Україну невідкладно вжити заходів для збереження і належного використання об'єкта Всесвітньої Культурної Спадщини.

Вся центральна частина м. Львова (місто в мурах, середмістя), в межах якої знаходяться об'єкти проектування, є Державним історико-архітектурним заповідником, створеним Постановою Ради Міністрів УРСР від 12 червня 1975 № 297, на виконання якої виконавчим комітетом Львівської обласної ради трудящих 09 липня 1975 року прийнято рішення № 321, яким у додатку 1 визначено його межі.

24 червня 1993 року Львівською міською радою прийнято ухвалу № 27, якою встановлено межі історико-культурної заповідної території м. Львова.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1761 Державний історико-архітектурний заповідник у м. Львові занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України національного значення (розділ «Заповідники») та є нерухомою пам'яткою національного значення.

11 листопада 2009 року Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження №1338-р "Про затвердження плану заходів, спрямованих на відновлення діяльності Державного історико-архітектурного заповідника у м. Львові"; головою Львівської ОДА розпорядження «Про відновлення діяльності Державного історико-архітектурного заповідника у м. Львові» від 17 березня 2010 року № 228/0/5-10 з описом меж заповідника.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що територія на якій розташовано об'єкт руїни синагоги «Турей Загав» (Золота Роза) у м. Львові є складовою Державного історико-архітектурного заповідника у м. Львові.

Відповідно до п. 6.1 ДБН A.2.2.-6-2008 науково-проектна документація на реставрацію затверджується замовником і погоджується: на пам'ятки національного значення - центральним органом з охорони культурної спадщини та спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури; на пам'ятки місцевого значення та щойно виявлені об'єкти культурної спадщини - місцевим органом охорони культурної спадщини та місцевим спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури; інвестором (за необхідності, відповідно до інвестиційного договору).

Пунктом 6.2 ДБН A.2.2.-6-2008 встановлено, що науково-проектна документація на реставрацію погоджується та затверджується після розгляду та схвалення на: науково-методичних радах з питань охорони культурної спадщини щодо пам'яток національного значення; консультативних радах з питань охорони культурної спадщини щодо пам'яток місцевого значення та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини.

Згідно з пунктом 6.2 ДБН A.2.2.-6-2008 реставрація пам'ятки без погодженої та затвердженої науково-проектної документації не дозволяється.

Відповідно до витягу з протоколу засідання науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини Міністерства культури України від 12.04.2013 року схвально програму регенерації колишньої міської юдейської дільниці Львова та рекомендовано продовжити опрацювання науково-проектної документації по об'єктах, які входять до складу лишньої міської юдейської дільниці Львова.

Як вбачається з листа Міністерства культури України від 19.02.2016 року №159/10/55-16 проект консервації та реставрації руїн синагоги Золота Роза (Турей Загав) у м. Львові на розгляд та погодження до Міністерства культури України не надходили.

Таким чином, з огляду на зазначене, доводи позивачів та Кабінету Міністрів України щодо відсутності погодженої відповідно до вищезазначених норм ДБН A.2.2.-6-2008 науково-проектної документації на реставрацію об'єкту консервації та реставрації руїн синагоги Золота Роза (Турей Загав) у м. Львові, є обґрунтованими.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно зч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу,і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

З огляду на те, що оскаржуваний дозвіл було видано з порушенням норм п. 1 ч. 4 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пп. 1 п. 20 Порядку та проект консервації та реставрації руїн синагоги Золота Роза (Турей Загав) у м. Львові, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність виходу за межі позовних вимог та задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправним та скасування дозволу на виконання будівельних робіт від 02.07.2015 року №ІУ31.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на виконання підготовчих робіт (якщо вони не були виконані раніше згідно з повідомленням або зареєстрованою декларацією про початок виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт на об'єктах будівництва, що належать до IV і V категорій складності, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) після отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Отже, скасування такого дозволу позбавляє права на виконання будівельних робіт в силу норм ч. 1 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а відтак належним способом прав позивачів є саме скасування оскаржуваного дозволу, а позовні вимоги позивачів в частині зобов'язання припинити всі будівельні, будівельно-монтажні, меліоративні, земляні та інші технічні роботи, проведення розробки будь-яких проектів на об'єкті «руїни синагоги «ТурейЗагав» (Золота Роза) у м. Львові задоволенню не підлягають.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.п. «А», «Б», «Г» ст. 2 А Статуту, Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, благочинна організація, утворена з метою просвітництва та запобігання дискримінації осіб єврейської національності через віросповідання та національність; визначення поняття «благочинні цілі» наведено у п.п. іі ст. 4А Статуту, та вказано, що це: релігійні, благочинні, наукові, літературні та просвітницькі цілі. Реалізуючи статутні цілі, Представництво Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, забезпечувало всебічне вивчення та дослідження місць, пов'язаних з історією та релігією єврейського народу. На протязі кількох років Представництвом Американського Об'єднання комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу замовлялись робота з археологічних досліджень, виготовлення документації на нововиявлені пам'ятки та державної реєстрації, замовлено та погоджено, у встановленому законом порядку, проект регенерації однієї з юдейських дільниць у м. Львові.

Також, представництво Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, забезпечувало всебічне вивчення та дослідження місць, пов'язаних з історією та релігією єврейського народу. На протязі кількох років Представництвом Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу замовлялись роботи з археологічних досліджень, виготовлення документації на нововиявлені пам'ятки та їх державної реєстрації, замовлено та погоджено, у встановленому законом порядку, проект регенерації однієї з юдейських дільниць у м. Львові. Рішенням Науково-методичної ради з питань охорони культурної спадщини від 12.04.2013 р. програму регенерації схвалено та рекомендовано продовжити опрацювання науково-проектної документації по об'єктах, які входять до складу колишньої міської юдейської дільниці Львова.

Положеннями статті 6 Закону України «Про національні меншини в Україні» визначено, що держава гарантує всім національним меншинам права на національно-культурну автономію: користування і навчання рідною мовою чи вивчення рідної мови в державних навчальних закладах або через національні культурні товариства, розвиток національних культурних традицій, використання національної символіки, відзначення національних свят, сповідування своєї релігії, задоволення потреб у літературі, мистецтві, засобах масової інформації, створення національних культурних і навчальних закладів та будь-яку іншу діяльність, що не суперечить чинному законодавству. Пам'ятки історії і культури національних меншин на території України охороняються законом.

Крім цього, статтею 21 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» гарантовано право релігійних організацій на заснування і утримування вільно доступних місць богослужінь або релігійних зібрань, а також місця, шановані в тій чи іншій релігії (місця паломництва). Богослужіння, релігійні обряди, церемонії та процесії безперешкодно проводяться в культових будівлях і на прилеглих територіях, у місцях паломництва, в установах релігійних організацій, на кладовищах, в місцях окремих поховань і крематоріях, квартирах і будинках громадян, тощо.

Таким чином, як вірно звернув увагу суд першої інстанції, в даному випадку порушені ще й права позивачів, як представників національних меншин в Україні та релігійних організацій на вільний доступ до культових місць богослужінь, використання їх за цільовим призначенням та здійснення культових обрядів.

З огляду на те, що зазначені культові споруди розташовані на спірних земельних ділянках, згідно архівних документів, належали єврейській релігійній організації «Золота Роза», інтерес позивачів до згаданих об'єктів в повній мірі відповідає поняттю «охоронюваний законом інтерес», тлумачення якому надано у вказаному вище рішенні Конституційного суду № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог Об'єднання Комітетів для Євреїв Колишнього Радянського Союзу, Представництва Американського Об'єднання Комітетів для Євреїв Бувшого Радянського Союзу, Єврейської релігійної громади «Турей Загав» («Золота Роза») м. Львова та наявність правових підстав для їх часткового задоволення, а саме: шляхом визнання протиправним та скасування дозволу на виконання будівельних робіт від 02.07.2015 року №ІУ31.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 308, 315, 316, 321, 328, 329, 331 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ісаєнко Ю.А.

Суддя Файдюк В.В.