Справа № 813/6584/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/В-1/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові заяву ОСОБА_3 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду (суддя-доповідач Коваль Р.Й.), ухваленої у відкритому судовому засіданні в м.Львові 07 вересня 2016 року, повне судове рішення складено 12 вересня 2016 року, у справі за апеляційною скаргою Апеляційного суду Львівської області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року у справі №813/6584/15 за позовом ОСОБА_3 до Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Львівської області про визнання дій протиправними та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

29.12.2015 ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Львівської області просив: визнати протиправними дії Державної судової адміністрації України щодо виплати суддівської винагороди в розмірі однієї мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 по 31.03.2015, в розмірі посадового окладу з 01.04.2015 по 28.09.2015, відпускних нарахувань з 28.09.2015 та допомогу на оздоровлення без врахування належного посадового окладу та вислуги років 40%, невиплати вихідної допомоги; стягнути з Державної судової адміністрації України заборговані кошти у розмірі 274 827,22 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково: зобов'язано Апеляційний суд Львівської області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_3 недоплачену суддівську винагороду, а саме посадовий оклад, допомогу на оздоровлення, компенсацію невикористаної відпустки при звільненні та інші виплати, які обчислюються з урахуванням розміру посадового окладу судді, у розмірах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, яка діяла до 1 січня 2015 року, починаючи з 1 січня 2015 року й по день звільнення, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року в адміністративній справі № 813/6584/15 в частині задоволених позовних вимог скасовано і прийнято в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, у решті постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2016 року в адміністративній справі № 813/6584/15 залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року - без змін.

14.12.2018 Восьмим апеляційним адміністративним судом зареєстрована заява ОСОБА_3 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року у №813/6584/15. Заява мотивована тим, що Велика Палата Конституційного Суду України 04.12.2018 прийняла рішення №11-р/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України положення частини 10 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за якими «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці) не має права на отримання доплат до посадового окладу». Заявник зазначає, що Конституційний Суд України у мотивувальній частині вказаного рішення зазначив, що позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу, коли він не здійснює правосуддя через обставини, які не залежать від нього особисто або не обумовленні його поведінкою є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Таким чином, заявник вказує, що судом апеляційної інстанції застосовано закон, який визнаний неконституційним, а тому права заявника підлягають поновленню, а заява задоволенню.

Заявник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, інші учасники справи в судове засідання не з'явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.368 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши подану заяву, дослідивши обставини справи, проходить до переконання, що в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами слід відмовити та залишити постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року в силі, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що постановою Верховної Ради України від 23.12.2010 ОСОБА_3 обраний безстроково на посаду судді Апеляційного суду Львівської області.

Наказом голови апеляційного суду Львівської області № 11-К від 11.01.2012 ОСОБА_3 встановлено щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу з 01.01.2012.

16.04.2014 ОСОБА_3 подав заяви до Вищої ради юстиції та Верховної Ради України про звільнення з посади у зв'язку з досягненням віку 65 років відповідно до пункту 2 частини 5 статті 126, статті 131 Конституції України та статті 102 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

11.06.2014 у ОСОБА_3 закінчилися повноваження судді, у зв'язку з досягненням 65 років. З цього часу і по грудень 2014 року включно ОСОБА_3 отримував суддівську винагороду відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року) у виді посадового окладу і доплати за вислугу років.

У період з січня 2015 року по березень 2015 року у зв'язку з набранням чинності з 01.01.2015 Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28 грудня 2014 року, яким статтю 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною дев'ятою, виплата грошової винагороди ОСОБА_3 здійснювалася у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

За період з квітня 2015 року по 27 вересня 2015 року ОСОБА_3 виплачено суддівську винагороду в розмірі посадового окладу за місяць відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»).

З 28 вересня 2015 року й до часу звільнення ОСОБА_3 перебував у відпустці і розмір відпускних та допомоги на оздоровлення виплачено з розрахунку виплачених сум.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 ОСОБА_3 звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області у зв'язку з досягненням 65 років.

Наказом голови Апеляційного суду Львівської області № 68-К від 27.11.2015 ОСОБА_3 з 30.11.2015 виключено зі складу суддів Апеляційного суду Львівської області та передбачено виплату компенсації за невикористану частину щорічної відпустки за відпрацьований період роботи з 10.01.2015 по 30.11.2015 тривалістю 21 календарний день.

Вважаючи, що Законом № 76-VIII від 28 грудня 2014 року та Законом № 192-VIII від 12 лютого 2015 року протиправно зменшено розмір щомісячної суддівської винагороди, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції у постанові від 07 вересня 2016 року зазначив, що положення частини 9 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частини 10 статті 133 цього ж Закону такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались, з огляду на що були обов'язковими для виконання відповідачами. А тому, оскільки позивач у зв'язку з досягненням 65-ти років не міг виконувати свої повноваження зі здійснення правосуддя в спірні періоди, при цьому рішення про звільнення (відставку) прийнято не було, то виплата йому грошової винагороди правомірно здійснювалась виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць, а надалі - у розмірі посадового окладу, тобто у відповідності до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погодився і Вищий адміністративний суд України залишивши ухвалою від 12.04.2017 касаційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року без змін.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року за №11-р/2018 визнані неконституційними положення частин 3 та 10 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, що стало підставою для звернення ОСОБА_3 із заявою про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року.

Велика палата Конституційного Суду України, розглянувши на пленарному засіданні справу за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, зазначила, що застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об'єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Конституційний Суд України зазначив, що конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини 2 статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини 10 статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.

Відповідно до пункту 1 частини 5 статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Згідно з частиною 2 статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» від 13.07.2017 № 2136-VIII Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України.

Статтею 91 вказаного Закону встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Так, у Рішенні від 24 грудня 1997 року №8-зп у справі №3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23 січня 2019 року (справа №820/2462/17) та від 19 листопада 2018 року (справа №755/4893/18 (755/18431/15-а).

Таким чином положення частини 10 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІII «Про забезпечення права на справедливий суд» втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення Конституційного Суду України за №11-р/2018, тобто з 04 грудня 2018 року, а тому вказане рішення Конституційного Суду України на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого.

З врахуванням вказаних законодавчих положень та обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року справі №813/6584/15 за виключними обставинами слід відмовити та залишити вказане судове рішення в силі.

Відповідно до положень статті 369 КАС України у разі відмови в задоволенні заяви про перегляд рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд постановляє ухвалу. Судове рішення за наслідками провадження за нововиявленими або виключними обставинами може бути оскаржено в порядку, встановленому цим Кодексом для оскарження судових рішень суду відповідної інстанції.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 310, 321, 325, 328, 329, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за виключними обставинами постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року справі №813/6584/15 відмовити, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 вересня 2016 року у справі №813/6584/15 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко

Повне судове рішення складено 07.03.2019