Справа № 1340/5691/18
Суддя: Хома Олена Петрівна
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/5691/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Хоми О.П., розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі, зобовязання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправними і скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області від 02.11.2018 №1178 о/с, яким відповідно до Положення про проходження служби рядовим і навчальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно штатні питання» ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області на підставі п. 63 «з» Положення про проходження служби рядовим і навчальницьким складом органів внутрішніх справ/через скорочення штатів з 07.11.2015;

- зобовязати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області вчинити певні дії, а саме поновити ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ на службі в посаді, з якої його було незаконно звільнено з 07.11.2015;

- зобовязати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області вчинити певні дії, повязані з переведенням ОСОБА_1 на службу до батальйону спеціального призначення ГУ НП у Львівській області, а саме скерувати його в розпорядження ГУ НП у Львівській області для подальшого проходження служби;

- зобовязати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за період вимушеного прогулу з 16.10.2018 по день фактичного розрахунку, виходячи із розміру 4 171 грн 72 к. - за місяць, 189 грн 62 к. - за день;

- зобовязати ліквідаційну комісію ГУ МВС України у Львівській області виплатити ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну йому незаконним звільненням з роботи моральну шкоду у розмірі 145 197 грн;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині зобовязання Ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області про поновлення ОСОБА_1 на посаді, яку він займав до звільнення та зобовязання ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області щодо стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати (грошового забезпечення) за один місяць.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 у справі № 813/2110/18 наказом №1176 о/с від 02.11.2018 позивача поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015. Того ж дня оскаржуваним наказом від 11.04.2017 №1042 о/с його вкотре звільнено з займаної посади з 07.11.2015 у звязку із скороченням штату працівників без попередження про скорочення та без належного повідомлення. При цьому, відповідачем при прийнятті наказу №1176 о/с від 02.11.2018 про його звільнення з 07.11.2015 не було взято до уваги судових рішень про визнання протиправним та скасування наказів про звільнення з посади з тих самих підстав з 06.11.2015 та 07.11.2015. Вказав про помилковість проведення розрахунку вислуги років позивачу при винесені оскаржуваного наказу та не виконання обовязку по проведенню розрахунку при звільненні. Оскільки ОСОБА_1 тривалий час здійснює судовий захист порушеного права на працю, просив стягнути моральну шкоду з розрахунку 1 мінімальної зарплати на місяць у розмірі 3 723 грн за місяць. Ураховуючи те, що термін перебування у вимушеному прогулі становить 39 місяців, то моральна шкода становить 145 197 грн.

Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Вказав, що оскільки всі штатні посади ГУ МВС України у Львівській області та його структурні підрозділи на підставі наказу МВС України від 06.11.2015 № 1388 скасовані у звязку з ліквідацією, то відсутня можливість подальшого проходження позивача служби в органах міліції. Окрім того, відповідачем при звільнені ОСОБА_2 враховано відсутність посад та процес припинення юридичних осіб територіальних органів МВС України на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 730 від 16.09.2015 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою ліквідовано юридичну особу ГУ МВС України у Львівській області та її структурні підрозділи. Тому подальше проходження служби позивачем є неможливим. Щодо стягнення моральної шкоди зазначив, що така позовна вимога не підтверджена належними та допустимими доказами. Ураховуючи викладене, просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою від 29.11.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі, відповідачу запропоновано подати відзив на позов з посиланням на докази, якими такий обґрунтовується, та призначено до підготовчого засідання.

10.01.2019 (вх.№954) через канцелярію суду надійшов відзив відповідача.

Ухвалою від 19.02.2018 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 19.02.2018.

19.02.2018 суд перейшов до письмового провадження.

Суд, зясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 з 01.05.2015 проходив службу в ГУ МВС України у Львівській області на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом від 30.07.2015 №542 о/с ОСОБА_1 звільнено з 31.07.2015 зі служби в органах внутрішніх справ з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п.63 «і»/у звязку з не проходженням випробування в період іспитового строку/Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/15 позов ОСОБА_1 задоволено частково: скасовано наказ від 30.07.2015№542о/с, поновлено ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області з 31.07.2015.

З текстом вказаного рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрові судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua/Review/55102830.

На виконання постанови суду від 15.01.2016 у справі №813/5960/15 наказом голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України від 05.02.2016 №968 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області з 31.07.2015.

Наказом голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України від 25.04.2016 №980 о/с скасовано наказ від 30.07.2018 №542 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

Пунктом 3 наказу від 25.04.2016 №980 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з посади за пунктом 63 «з» /через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» з 06.11.2015.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду №813/1822/16 від 16.11.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.03.2017, скасовано наказ відповідача від 25.04.2016 №980 о/с та поновлено ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області з 06.11.2015.

Одночасно з поновленням ОСОБА_1 на займаній посаді в органах внутрішніх справ з ГУ МВС України у Львівській області стягнуто на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16.01.2016 по 16.11.2016 в сумі 39 820,20 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

З текстом вказаного рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрові судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua/Review/62834340.

Наказом від 11.04.2017 №1028 о/с скасовано наказ про звільнення ОСОБА_1 від 25.04.2016 №980 о/с та поновлено його зі звільненої посади з 07.11.2015.

Наказом від 11.04.2017 №1042 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п. 63 «з» /через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 07.11.2015.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20.02.2018 у справі №813/2916/17 визнано протиправним та скасовано наказ від 11.04.2017 №1042, поновлено ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто з Головного управління МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 59 730,30грн з відрахуванням обовязкових податків і зборів.

З текстом вказаного рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрові судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua/Review/72516356.

На виконання рішення суду від 20.02.2018 у справі №813/2916/17 наказом №1140 о/с від 19.04.2018 позивача поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області з 07.11.2015.

Наказом від 19.04.2018 №1141 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області на підставі п.63 «з» /через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 07.11.2015.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.10.2018 у справі №813/2110/18 визнано протиправним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 19.04.2018 №1141 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за пунктом 63 «з» /через скорочення штатів/ молодшого сержанта міліції ОСОБА_1 з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015; поновлено ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто з ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 77933, 82 грн з відрахуванням обовязкових податків і зборів.

З текстом вказаного рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрові судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua/Review/77411107.

На виконання рішення суду від 16.10.2018 у справі №813/2110/18 наказом №1176 о/с від 02.11.2018 позивача поновлено на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС у Львівській області з 07.11.2015.

Наказом голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України від 02.11.2018 №1178 о/с ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ з посади за пунктом 63 «з» /через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, наказу МВС України від 06.11.2015 №1388 «Про організаційно-штатні питання» з 07.11.2015.

Наказ голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України від 02.11.2018 №1178 о/с є предметом оскарження у даній справі.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обовязки регулювався Законом України від 20.12.1990 № 565-XII «Про міліцію» (далі-Закон №565-XII), в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в поліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Зокрема, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обовязки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114 від 29.07.1991, з наступними змінами та доповненнями (далі - Положення).

Так, пунктом 63 «з» Положення передбачено, що особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, на момент розгляду цієї справи Закон № 565-ХІІ втратив чинність та вступив у дію Закон України від 02.07.2015 №580-VІІІ «Про Національну поліцію» (далі-Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до пункту 1 Розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону №580-VІІІ, останній набирає чинності через три місяці з дня наступного за днем його опублікування, крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року.

Закон № 580-VІІІ опублікований в газеті Голос України 06.08.2015 за № 141-142 і набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Враховуючи викладене, пункти 1, 2, 3, 7 - 13, 15, 17 - 18 розділу XI «Прикінцеві та Перехідні положення» цього Закону набирають чинності з 07.08.2015.

Пунктами 9, 10, 11 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VІІ передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону, можуть були прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або неприйняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Системний аналіз положень Закону №580-VIII свідчить, що таким передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Нормами пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України обумовлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В постанові від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобовязання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Ураховуючи таку правову позицію Верховного Суду України та відсутність у пунктах 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції, суд дійшов висновку про те, що відповідно до ст. 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судовими рішеннями, які набрали законної сили, від 16.11.2016 у справі №813/1822/16, від 20.02.2018 у справі №813/2916/17 та від 16.11.2018 у справі №813/2110/18 встановлено, що відповідачем не дотримано вищевказаних вимог закону при винесені наказів про звільнення ОСОБА_1 з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУ МВС України у Львівській області. Зокрема, оскільки позивача на момент набрання чинності Закону України «Про Національну поліцію» звільнили зі служби, то він не мав можливості виявити бажання проходити службу в поліції у встановленому порядку.

Вказаними судовими рішеннями також надано оцінку доводам відповідача щодо ліквідації ГУ МВС України у Львівській області, суть яких полягає у тому, що фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Згідно з частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки відповідач обґрунтовує правомірність наказу від 02.11.2018 №1178 о/с, як і попередніх наказів про звільнення позивача, ліквідацією ГУ МВС України у Львівській області, то, виходячи із положень частини 4 статті 78 КАС України, суд вважає такі доводи безпідставними.

Судом встановлено, що при винесені оскаржуваного наказу від 02.11.2018 №1178 о/с відповідач не дотримано тих самих вимог чинного законодавства, що і при прийнятті при наказів, які були предметом розгляду у адміністративних справах №813/1822/16, №813/2916/17 та №813/2110/18.

Поновлюючи ОСОБА_1 на посаді в органах внутрішніх справ з 07.11.2015 на виконання судового рішення від 16.10.2018 у справі №813/2110/18 шляхом видачі наказу від 02.11.2018 наказ №1176 о/с, позивача фактично не було допущено до виконання обовязків.

Водночас, приймаючи наказ від 02.11.2018 №1178 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади з 07.11.2015, ГУ МВС України у Львівській області не пропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Ураховуючи викладене, звільнення позивача є передчасним та таким, що порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку, визначеному розділом ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

При цьому, станом на час звільнення позивача оскаржуваним наказом втратили чинність лише штати ГУ МВС України у Львівській області, а саме ГУ МВС України у Львівській області не було припинено (ліквідовано).

Станом на 07.11.2015 дати звільнення позивача наказом від 02.11.2018 №1178 о/с, рівно як і станом на дату прийняття судом рішення, відсутні відомості про ліквідацію ГУ МВС України у Львівській області.

Вказане в сукупності зумовлює висновок суду про відсутність достатніх і належних правових підстав для прийняття відповідачем наказу від 02.11.2018 №1178 о/с про звільнення позивача з займаної посади, тому такий наказ є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття наказу від 02.11.2018 №1178 о/с.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцієюта законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Даючи оцінку наказу голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області від 02.11.2018 №1178 о/с, суд дійшов переконання, що такий не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, тому його слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо його оскарження.

Відповідно до положень частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Позовна вимога про поновлення позивача в органах внутрішніх справ на посаді, з якої його було незаконно звільнено, є похідною від вимоги про оскарження наказу від 02.11.2018 №1178 о/с.

Зважаючи на висновок суду про протиправність наказу від 02.11.2018 №1178 о/с та його скасування, позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого його було звільнено, а саме на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015.

Стосовно позовної вимоги про зобовязання ліквідаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області вчинити певні дії, повязані з переведенням ОСОБА_1 на службу до батальйону спеціального призначення ГУ НП у Львівській області, а саме скерувати його в розпорядження ГУ НП у Львівській області для подальшого проходження служби, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 52 Закону № 580-VІІ з метою добору осіб, здатних професійно виконувати повноваження поліції та посадові обов'язки за відповідною вакантною посадою, у випадках, передбачених цим Законом, проводиться конкурс на службу в поліції та/або на зайняття вакантної посади.

Конкурс проводиться відповідною поліцейською комісією.

Частиною 1 статті 51 Закону №580-VІІ встановлено, що для забезпечення прозорого добору (конкурсу) та просування по службі поліцейських на підставі об'єктивного оцінювання професійного рівня та особистих якостей кожного поліцейського, відповідності їх посаді, визначення перспективи службового використання в органах поліції утворюються постійні поліцейські комісії.

Отже, Законом №580-VІІ передбачено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, що вимагає вчинення певних дій як осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також посадових осіб органів (закладів, установ) поліції.

Слід зазначити, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 826/26753/15 провадження № К/9901/23165/18.

За такого правового врегулювання, адміністративний суд позбавлений можливості зобов'язати орган державної влади прийняти позивача на роботу, оскільки прийняттю на службу до Національної поліції передує встановлена законодавством процедура конкурсу та перевірки, яка може бути проведена лише вищезазначеним органом державної влади.

З огляду на викладене, у задоволені вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивача звільнено з посади з органів МВС та він не перебував на службі в органах Національної поліції, то таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Згідно до пункту 2 розділу 2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 8 розділу 4 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з частиною 2 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Ураховуючи ту обставину, що рішення у справі №813/2110/18 датовано 16.10.2018, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 у даній справі, за який слід стягнути грошове забезпечення, розпочався з 17.10.2018.

Виходячи із довідки № 2918 від 25.12.2015, виданої ГУ МВС України у Львівській області, середньомісячне грошове забезпечення позивача становить 4 171,25 грн, а середньоденне 189,62 грн.

Тому стягненню з відповідача підлягає середній заробіток у сумі 18 203 грн 52 к. (189 грн 62 к. х 96 робочих днів), з якого слід з відрахувати обовязкові податки та збори.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до статей 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз'яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

ОСОБА_1 не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Оскільки факт завдання моральної шкоди позивачем не обґрунтовано, не надано належних доказів того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя, то у задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити повністю.

Відповідно до пунктів 2,3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому суд вважає, що рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (пл. Авіації, 17/54, м. Новий Калинів, Самбірський район, Львівська область, 81464, РНОКПП НОМЕР_1) до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області (пл. Генерала Григоренка, 3, м. Львів, 79007, ) про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на службі, зобовязання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області від 02.11.2017 №1178 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ на підставі пункту 63 «з»/ через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОСОБА_1 з посади фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015.

Поновити ОСОБА_1 на посаді фельдшера медичного пункту батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Львів» ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015.

Стягнути з Головного управління МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 (пл. Авіації, 17/54, м. Новий Калинів, Самбірський район, Львівська область, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 18 203 (вісімнадцять тисяч двісті три) грн 52 к., з відрахуванням обовязкових податків і зборів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 4 171 (чотири тисячі сто сімдесят одна) грн 25 к. звернути до негайного виконання.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Хома