Справа № 804/744/18
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 804/744/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Божко Л.А., Іванова С.М.,

секретар судового засідання: Комар Н.В.,

за участю: представника позивача Чехути Вікторії Миколаївни

представника відповідача: Кекаутової Наталії Іванівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпропетровської митниці ДФС

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.07.2018 (суддя Врона О.В., повний текст рішення складено 23.07.2018)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма Топстар" до Дніпропетровської митниці ДФС, третя особа, без самостійних вимог - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма Топстар", звернулося до суду з адміністративним позовом до Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, з позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України від 03.11.2017 року за № UA110000/2017/400010/2 щодо коригування митної вартості товарів;

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 03.11.2017 року за № UA110180/2017/00072/;

- зобов'язати Дніпропетровську митницю Державної фіскальної служби України визначити митну вартість товару, що був ввезений за контрактом № 1СН 021/16 від 07.06.2016p., специфікація № 2 від 30.06.2017 року у відповідності до ст. 58 Митного кодексу України за методом 1 - за ціною договору;

- зобов'язати Дніпропетровську митницю Державної фіскальної служби України прийняти висновок про повернення з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю "НАУКОВО-ВИРОБНИЧА ФІРМА ТОПСТАР" (ТОВ "НВФ ТОПСТАР") надмірно нараховану суму у розмірі 198 591, 29 грн. (сто дев'яносто вісім тисяч п'ятсот дев'яносто одна гривня 29 коп.) при визначенні митної вартості товару по контракту за № 1CH 021/16 від 07.06.2016 р., специфікація № 2 від 30.06.2017 року за рішенням Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України від 03.11.2017 року за № UA110000/2017/400010/2 щодо коригування митної вартості товарів та подати його на виконання Головному Управлінню Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 липня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 03.11.2017 року за № UA110000/2017/400010/2 щодо коригування митної вартості товарів та визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 03.11.2017 року за № UA110180/2017/00072/. В задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати у справі в розмірі 15724,43грн.

Свою позицію щодо задоволення частини позовних вимог суд першої інстанції обґрунтував тим, що з матеріалів справи вбачається, що декларантом (позивачем) для підтвердження заявленої митної вартості товару були надані документи, що передбачені ч. 2 ст. 53 МКУ. Ці документи відповідали вимогам ч. 2 ст. 58 МКУ і не створювали підстав для виникнення у митниці обґрунтованих сумнівів відносно не підтвердження складових митної вартості. Тому митний орган мав можливість визначити митну вартість за першим (основним) методом - за ціною контракту.

Щодо відмови в задоволенні частини позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що наданню висновку про повернення надмірно сплачених платежів передує певна встановлена законом процедура, тому є передчасним звернення до суду з такою вимогою, оскільки із заявою про привернення коштів позивач до митниці не звертався.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що подані декларантом до митного оформлення документи містили розбіжності, що спричинило необхідність витребування додаткових документів, які підтверджують митну вартість товарів.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що погоджується з рішенням суду першої інстанції та просить його залишити без змін. Судові витрати слід покласти на відповідача. Також матеріали справи містять заяву щодо компенсації витрат на правову допомогу, згідно якої представник позивача просить при вирішенні питання про розподіл судових витрат визнати понесені позивачем судові витрати в розмірі 20000грн. як компенсацію витрат на правничу допомогу (а.с. 110-116 т. 2).

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Також суду зазначив, що не згоден з судовими витратами в розмірі 20000грн., які позивач бажає стягнути з відповідача як компенсацію за витрати понесені в суді апеляційної інстанції, вказує, що написання відзиву на апеляційну скаргу не коштує таких витрат та не доведені належним чином.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просить відмовити в її задоволенні, залишивши рішення суду першої інстанції без змін та стягнути 20000грн. як компенсацію витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. Вважає, що документи, які надані до заяви щодо компенсації витрат на правничу допомогу підтверджують витрати, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції. .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наявність підстав щодо часткового задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач 03.11.2017 подав до митного поста "Спеціалізований" Дніпропетровської митниці ДФС електронну митну декларацію (далі - ЕМД) 03.11.2017 №UA110180/2017/416518 для здійснення митного оформлення товару вироби з чавуну, нержавіючої сталі - промислова арматура для трубопроводів: вентилі кульові та конічні чавунні (товар 1); засувка чавунна (товар 2); клапан чавунний (товар 3).

Однак, рішенням Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України від 03.11.2017 року № UA110000/2017/400010/2 митну вартість товарів №1-3, що імпортуються, скориговано із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості 2 ґ - резервний метод визначення митної вартості (ст. 64 МКУ).

Митна вартість товару №1 скоригована до рівня ЕМД від 05.09.2017 № UA500040/2017/07023 - 3,56 дол/кг,

Митна вартість товару №2 скоригована до рівня ЕМД від 23.10.2017 № UA110190/2017/508576 -3,55 дол/кг;

Митна вартість товару №3 скоригована до рівня ЕМД від 25.07.2017 №UA110190/2017/505415- 3,3779 дол/кг.

У зв'язку з прийняттям митницею рішення про коригування митної вартості товару, позивачу було відмовлено в митному оформленні товару та видано Картку відмови від 03.11.2017 №UA110180/2017/00072.

Товар випущений у вільний обіг під гарантійні зобов'язання за МД від 06.11.2017р. №UA110180/2017/416605.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин суд першої інстанції правильно застосував норми Митного кодексу України.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини.

Так, відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів, регулюються положеннями Митного кодексу України від 13.03.2012 № 4495-VI, який набув чинності з 01.06.2012 року.

Відповідно до ст. 246 МК України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ст. 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення (ст. 257 МК України).

Відповідно до положень ст. 318 МК України, митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Статями 49, 50 МК України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відомості про митну вартість товарів використовуються, зокрема, для нарахування митних платежів.

Система визначення митної вартості товарів ґрунтується на загальних принципах митної оцінки, прийнятих у міжнародній практиці. Міжнародно-правовим стандартом, на який зорієнтоване українське митне законодавство, є угоди по застосуванню статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року (далі - ГААТ).

Згідно з частиною другою статті VII ГААТ оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито, або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості.

Частинами 4, 5 ст. 58 МК України також передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця.

Згідно ст. 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом. При цьому, декларант зобов`язаний: заявляти митну вартість, визначену ним самостійно, у тому числі за результатами консультацій з митним органом; подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; нести всі додаткові витрати, пов'язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації (ст. 52 МК України).

Відповідно до ст. 57 МК України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за основним методом (тобто за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) та другорядними: за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); за резервним. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 53 МК України встановлено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів є: декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

В силу частини 5 ст. 53 МК України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

З аналізу частин 1, 2 ст. 53 МК України вбачається, що Митним кодексом передбачено вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 № 3018-VI Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Відповідно до ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 58 МК України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи.

Згідно з частинами 4, 5 ст.54 МК України митний орган під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов'язаний, зокрема, здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Частиною 3 ст.53 МК України передбачено, що в разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Аналіз положень ч.3 ст.53, ч.1, 2 та 5 ст.54, ст.58 МК України дає підстави для висновку про те, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов'язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись в достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у статті 58 МК України.

Митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, що пов`язують з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість, та витребувати від декларанта додаткові документи лише якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, адже такі вади не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

Отже, з огляду на законодавчо встановлену компетенцію митниці при перевірці митної вартості імпортованих товарів, зазначені розбіжності повинні бути не будь-якими, а лише тими, що стосуються числового значення заявленої митної вартості чи розрахунку митної вартості здійсненої декларантом.

Відповідно до ч.3, 4 ст. 53 МК України право митного органу на висунення письмової вимоги про надання додаткових документів виникає лише у разі, коли у документах, поданих для митного оформлення згідно частини другої статті 53 МК України, наявні розбіжності, ознаки підробки або відсутність всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, наявні обґрунтовані підстави вважати, про наявність взаємозв'язку між продавцем і покупцем, який впливає на заявлену декларантом митну вартість.

Тому, неподання або подання декларантом додатково запитаних документів не в повному обсязі, не створює наразі для позивача негативних наслідків, оскільки разом із деклараціями митної вартості були подані всі, передбачені ч.2 ст. 53 МК України документи, які давали змогу Дніпропетровській митниці достовірно та обґрунтовано визначити митну вартість товарів.

Підставою для прийняття оскаржуваних рішень стало те, що подані підприємством для митного оформлення товарів документи не містять усіх даних, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, зокрема, в поданому до митного оформлення страховому полісі відсутні відомості щодо відсоткової ставки страхування, загальної суми страхування та розміру страхової премії, відомості у відповідних графах страхового полісу №23: "total premium": "Rate %"; premium" - відсутні, не заповнені; прайс-лист містить асортимент та ціни товарів, заявлених до митного оформлення за ЕМД №UA110180/2017/416518., прайс-лист від 15.06.2017 не містить відомостей щодо комерційних умов поставки товарів, що може свідчити, що він містить ціни зафіксовані на складі виробника тобто на EXW - склад виробника, а зазначене свідчить про можливе невключення транспортних витрат до вартості імпортованих товарів.

Матеріалами справи підтверджено, що зазначений позивачем товар ввезений на митну територію України на підставі Специфікації від 30.06.2017 № 2 до Контракту від 07.06.2016 № IСН 021/16, укладеного позивачем з компанією YUANDA VALVE GROUP CO., LTD.

Митна вартість товару заявлена декларантом позивача шляхом подання декларації митної вартості форми ДМВ-1 за ціною договору (основний метод) відповідно до ст. 58 МКУ на товар 1 на рівні 3,45 дол.США/кг; товар 2 на рівні 1,24 дол.США/кг; товар 3 на рівні 1,37 дол.США/кг.

До митного оформлення позивачем надано наступні документи:

- контракт № 1СН 021/16 від 07.06.2016 p.,

- специфікацію № 2 від 30.06.2017 p.,

- рахунок - фактуру (інвойс) від 05.09.2017 p.,

- рахунок проформу від 30.06.2017 p.,

- пакувальний лист від 05.09.2017 p.,

- коносамент від 11.09.2017 p.,

- автотранспортну накладну від 19.10.2017 p.,

- страховий поліс від 07.09.2017 p.,

- банківський платіжний документ, що стосується товару, від 05.07.2016 p.,

- банківський платіжний документ, що стосується товару, від 25.09.2017 p.,

- сертифікат про походження товару від 12.09.2017 p.,

- договір про надання послуг митного брокера від 14.03.2017 p.,

- інформацію про позитивні результати здійснення радіологічного контролю (наявність на товаросупровідних документах відбитку штампа "Радіологічний контроль") від 19.10.2017 p.,

- копія митної декларації країни відправлення від 07.09.2017 p.

Водночас за результатами форматологічного контролю автоматизованою системою аналізу ризиків за ЕМД від 03.11.2017 №UA110180/2017/416518 згенеровано

- форму контролю 105-2 "Контроль правильності визначення митної вартості товарів": можливе заниження митної вартості товару: (1,2,3).

Вирішено здійснити перевірку правильності визначення митної вартості відповідно до Митного кодексу України з урахуванням вимог наказу Державної фіскальної служби України від 11.09.2015 № 689 "Про затвердження Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України" та ретельно опрацювати подані документи для оцінки наявності підстав для запиту додаткових документів відповідно до частин 3 та 4 ст. 53 МКУ.

Оскільки товар(и) № 1, 2, 3: це перше митне оформлення імпортером цього товару з даною країною походження за останній рік, вирішено здійснити перевірку правильності визначення митної вартості товару; здійснити перевірку правильності класифікації товару; перевірити задекларовані документи, що підтверджують походження товарів"

- та форму контролю 106-2 (Витребування документів, які підтверджують митну вартість товарів".

З метою здійснення контролю за правильністю та повнотою визначення декларантом митної вартості товару, обґрунтування вибору методу визначення митної вартості, декларанта зобов'язано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) виписку з бухгалтерської документації;

2) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

3) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.

Матеріалами справи підтверджено, що у відповідь на повідомлення №1 митниці декларантом додатково надано лист без номера від 03.11.2017, прайс-лист та сертифікат дилера. Інших документів за сформованим переліком згідно п.3 статті 53 декларантом не надано. У наданому листі повідомлено, що "інших документів не має можливості надати".

За результатами розгляду додатково наданих документів митним органом встановлено, що Прайс-лист містить асортимент та ціни товарів, заявлених до митного оформлення за ЕМД №UА110180/2017/416518; Прайс-лист від 15.06.2017 не містить відомостей щодо комерційних умов поставки товарів, що може свідчити, що він містить ціни зафіксовані на складі виробника, тобто на ЕХW - склад виробника. Зазначене, на думку відповідача може свідчити про можливе невключення транспортних витрат до вартості імпортованих товарів. За результатами обчислення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості у відповідності до положень частини першої статті 54 Кодексу згідно наданих документів, встановлено, що декларантом невірно проведено обчислення митної вартості товарів за ЕМД №UА110180/2017/416518 та не включено страхові витрати до митної вартості товару, а також не підтверджені якісні характеристики товару, що впливають на рівень митної вартості імпортованих товарів.

Враховуючи зазначене, рішенням Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України від 03.11.2017 року за № UA110000/2017/400010/2 митну вартість товарів №1-3, що імпортуються, скориговано із застосуванням другорядного методу визначення митної вартості 2 ґ - резервний метод визначення митної вартості (ст.64 МКУ). Митна вартість товару №1 скоригована до рівня ЕМД від 05.09.2017 № UA500040/2017/07023 - 3,56 дол/кг, товару №2 скоригована до рівня ЕМД від 23.10.2017 № UA110190/2017/508576 -3,55 дол/кг; товару №3 скоригована до рівня ЕМД від 25.07.2017 №UA110190/2017/505415- 3,3779 дол/кг.

У зв'язку з прийняттям митницею рішення про коригування митної вартості товару, позивачу було відмовлено в митному оформленні та видано Картку відмови від 03.11.2017 №UA110180/2017/00072.

Товар був випущений у вільний обіг під гарантійні зобов'язання за МД від 06.11.2017р. №UA110180/2017/416605.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, митний орган припускаючи можливість невключення транспортних витрат до вартості імпортованих товарів діє не у відповідності до норм законодавства України. Митним кодексом України передбачена чіткість дій митного органу, що усуває будь-які сумніви відносно дій суб'єкта владних повноважень. Натомість, будь-які припущення суб'єкта владних повноважень, впливають на права декларанта.

Судом першої інстанції встановлено, що надані позивачем до митного оформлення документи спростовують виявлені митним органом обставини щодо непідтвердження числових значень складових митної вартості товару.

Колегія суддів апеляційної інстанції, дослідивши зазначене, встановила що матеріалами справи підтверджено, що поставка товару здійснювалась контрагентом позивача на умовах СIF ("Вартість, страхування, фрахт"). Згідно торгівельних правил ІНКОТЕРМС 2010 року це означає, що продавець зобов'язаний укласти договір страхування на користь покупця проти ризику втрати та ушкодження товару під час перевезення та оплатити страхові внески. При цьому покупець повинен прийняти до уваги, що згідно умов CIF від продавця потребується лише забезпечення страхування на мінімальних умовах.

Отже, за наведеними умовами поставки товару у покупця відсутній обов'язок щодо страхування товару та, відповідно, він не може нести відповідальність за відсутність страхового полісу або не надання його продавцем, а також за неточності або невідповідність наявної в страховому полісі інформації.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відомості, які містяться у страховому полісі, дозволяють ідентифікувати експортну операцію з конкретною поставкою товару, отже відсутність в ньому даних про відсоткову ставку страхування, загальну суму страхування та розмір страхової премії не є підставою для коригування митної вартості товару.

Водночас, твердження про те, що в страховому полісі відсутні відомості щодо відсоткової ставки страхування, загальної суми страхування та розміру страхової премії, спростовуються тим, що зазначені обставини не є ціноутворюючим фактором, відсутність цієї інформації не може свідчити про заниження митної вартості товару.

З цього приводу слід зазначити, що помилково відсутня інформація у документі не є підставою для висновку про недостовірність усієї інформації, що у ньому міститься.

Крім того, в разі, якщо митний орган вважає, що виплати на страхування проводились, то обов'язок доказування понесення декларантом таких витрат покладається на контролюючий орган.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи стосовно того, що прайс-лист містить асортимент та ціни товарів, заявлених до митного оформлення за ЕМД №UA110180/2017/416518, прайс-лист від 15.06.2017 не містить відомостей щодо комерційних умов поставки товарів, що може свідчити, що він містить ціни зафіксовані на складі виробника тобто на EXW, спростовуються тим, що на законодавчому рівні відсутнє визначення складових (реквізитів) прайс-листа, який складається у довільній формі.

При цьому, ненадання декларантом запитуваних митним органом документів, за відсутності обґрунтування неможливості визначення митної вартості товару за першим методом, не є достатнім для висновку про наявність підстав для застосування митним органом іншого методу визначення митної вартості. Зазначений висновок зроблено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2012 року (реєстраційний №26347525 в Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Також з матеріалів справи вбачається, що декларантом (позивачем) для підтвердження обґрунтованості заявленої у декларації митної вартості товару № UA110180/2017/416518 від 03.11.2017 року були надані документи, передбачені ч.2 ст. 53 МК України.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції подані позивачем до митного оформлення документи повністю відповідали вимогам частини 2 статті 58 Митного кодексу України і не створювали підстав для виникнення у митниці обґрунтованих сумнівів відносно не підтвердження чи невизначеності кількісно і достовірно та/або відсутності хоча б однієї із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неповноту висновків зроблених митницею щодо неможливості визначення митної вартості за першим основним методом - за ціною контракту.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби України від 03.11.2017 року за № UA110000/2017/400010/2 щодо коригування митної вартості товарів та картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 03.11.2017 року за № UA110180/2017/00072.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому, діючи в межах апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо розміру та розподілу судових витрат, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що між Адвокатським об'єднанням "ВіннерЛекс" та ТОВ НВФ "ТОПСТАР" укладено договір про надання правової допомоги від 22.11.2017 року, а також специфікацію №1, яка є додатком до договору. На виконання договору від 22.11.2017 р. сторонами було підписано двосторонній акт приймання-передачі від 04.06.2018 та Звіт, який є додатком до нього, та містить деталізовану інформацію про об'єми, кількість та види реально наданих конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачу, та обсяг часу, фактично витраченого Адвокатським об'єднанням на надання послуг. Адвокати, які здійснювали представництво позивача прийняті на роботу в Адвокатське об'єднання "ВіннерЛекс" на підставі наказів, долучених до матеріалів справи.

Вирішуючи питання про судові витрати з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку що судові витратив сумі 15 724, 43 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

З цього приводу колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне взяти до уваги правовий висновок висловлений в Постанові Верховного Суду у справі № 923/567/17 від 11 червня 2018р., а саме витрати сторони у справі на професійну правничу допомогу повинні бути співмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Водночас, судом апеляційної інстанції встановлено, що не всі документи (копії) на які посилається суд першої інстанції можна визнати такими, що належними. Зокрема, звіт про надану правову допомогу не можна визнати належним доказом, оскільки текст даного документу не можливо проаналізували через надання копії, що не читається.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відповідно до ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

В силу частини 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134).

Аналіз наведених правових норм свідчить, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, відноситься до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, натомість, що сплати судового збору вважає за можливим рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судовий збір за подачу позову в розмірі 2978грн. 87коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000грн. Такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням часу участі представника позивача в суді першої інстанції, написання позову, розміру сплати судового збору за подачу позовної заяви, часткового задоволення позивних вимог та правової позиції Верховного Суду щодо компенсації на правничу допомогу (Постанова Верховного Суду від 24.01.2019 року справа № 716/1555/17, від 13.02.2019 року справа № 826/7806/17).

Представник відповідача зазначає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу, які були надані в суді першої інстанції та апеляційної інстанції не співмірні з виконаними адвокатом послуг, вони є завищеними, також заперечує проти задоволення вимоги про стягнення з відповідача за подачу відзиву на апеляційну скаргу 20000грн, також зазначаючи про не співмірність послуг адвоката з розміром стягнень та складності справи.

Представник позивача зазначає, що до заяви щодо компенсації витрат на правову допомогу надано договір про надання правничої допомоги, специфікація, розрахунок, платіжне доручення на 20000грн., акт приймання-передачі послуг, звіт про надання правничої допомоги, що підтверджують розмір витрат позивача на правову допомогу.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи дійсно містять, завірені адвокатом, копії: договору про надання правничої допомоги, специфікації до зазначеного договору, розрахунок про оплату юридичних послуг, платіжне доручення на 20000грн., акт приймання-передачі послуг, звіт про надання правничої допомоги (а. с. 130- 144 т. 2). При цьому зазначені копії документів не містять детального опису робіт/послуг наданих/виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зокрема, копія звіту про надання правничої допомоги не є такою, що може підтвердити обставини, зазначені в звіті (а. с. 144 т. 2), специфікація також не є такою, що може підтвердити обставини зазначені в ній (а. с. 140 т. 2), оскільки копії є такими, що не надають можливості прочитати весь документ та проаналізувати текст документу. При цьому, оригінали зазначених документів на вимогу суду не були надані. З цього приводу позивач зазначив, що оригінали документів знаходяться в м. Києві, а до суду надані завірені адвокатом копії. Оскільки колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що не всі копії документів, завірені адвокатом (представником позивача) можуть бути визнані судом належними доказами, то у відповідності до частини 6 ст. 134 КАС України суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно частини 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт/наданих послуг виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Виходячи з того, що склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, відноситься до предмета доказування у справі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що є підстави для висновку про не співмірність витрат на правничу допомогу з складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; з ціною позову. Позивачем в повному обсязі не доведено розмір витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20000грн., а відповідачем доведено неспівмірність зазначених витрат, тому витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню.

Щодо розміру витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про можливість стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача - 5000грн. Такий висновок прийнять з урахуванням часу участі представника позивача в судовому засіданні, написання відзиву на апеляційну скаргу, розміру сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

В частині рішення суду першої інстанції, що не пов'язана з вирішенням питання про судові витрати, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської митниці ДФС на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.07.2018 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.07.2018 - скасувати в частині стягнення судових витрат та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби (код 39421732) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма Топстар" (код 33183798) судовий збір за подачу позову в розмірі 2978грн. 87коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 3000грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровської митниці Державної фіскальної служби (код 39421732) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича фірма Топстар" (код 33183798) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000грн.

Постанова набирає законної сили 20.02.2019 та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів в порядку та строки передбачені ст. 328, 329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 20.02.2019.

В повному обсязі постанова виготовлена 26.02.2019.

Головуючий суддя Ю.В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя С.М. Іванов