Справа № 1340/6095/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1340/6095/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сподарик Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Карпи А.В.,

представника відповідача Ковальчука С.І.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, із вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо ненадання ОСОБА_1 грошової компенсації за 15 днів ненаданої щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 року як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я;

-зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 днів ненаданої щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 року як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я;

-зобов`язати В/ч НОМЕР_1 подати протягом 10 днів з дня набрання рішенням законної сили звіт про виконання судового рішення, що передбачено ч.1 ст.382 КАС України.

Ухвалою суду від 20.12.2018 року вказану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 04.01.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Від представника відповідача 23.01.2019 року надійшов до суду відзив на позовну заяву за вх. №2407.

28.01.2019 року на адресу суду від позивача до суду надійшло доповнення до відповіді на відзив за вх.№ 2877.

Суд 29.01.2019 року ухвалив закрити підготовче провадження в даній адміністративній справі та призначити судовий розгляд справи по суті на на 05.03.2019 року у судовому засіданні у приміщенні Львівського окружного адміністративного суду за адресою: м.Львів, вул.Чоловського, 2.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначила, що відмова відповідача у наданні позивачу щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, терміном 15 днів, як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я, є протиправною, а підстави такої відмови, зазначені в листі, наданому позивачу на її звернення є необґрунтованими та незаконними. Крім того, позивач зазначає, що одночасно виявила бажання замінити таку відпустку на грошову компенсацію в разі неможливості надання їй такої з незалежних від неї причин. Тому, що згідно ст.24 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. Проте, відповіддю відповідача, їй було відмовлено в надані такої компенсації, оскільки надання такої законом не передбачена.

Позивач позовні вимоги підтримала повністю, з підстав, що викладені у позовній заяві, відповіді на відзив від 28.01.2019 року та наданих поясненнях в судовому засіданні.

Відповідач адміністративний позов не визнав, просить суд у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача подав відзив на позов 23.01.2019 року за вх. №2407. Вважає, що відмовляючи позивачу у наданні відповідного виду відпуски та грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку за 2018 рік, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України і законами, що регулюють виконання військового обов`язку в особливий період. Зазначає, що відповідно до абз.3 п.14 ст.10-1 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в інших випадках, крім звільнення військовослужбовців з військової служби, виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку не передбачена, а норми ст.24 Закону України «Про відпустки» не врегульовують відносини у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей.

Суд, дослідивши доводи позову, відзив на нього, зібрані у справі докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 прапорщик, фельдшер рятувальник рятувальної парашутно-десантної групи Військової частини НОМЕР_1 м.Новий Калинів, Самбірського району Львівської області з 2009 року. Позивач перебуває на службі в Збройних силах України з 1995 року, одружена, виховує 2 дітей.

06.12.2018 року позивач звернулась до командира Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання їй щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 рік, терміном 15 днів, як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Позивач виявила бажання замінити таку відпустку на грошову компенсацію в разі неможливості надання їй такої з незалежних від неї причин.

Позивачу 07.12.2018 року командиром Військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_2 була надана відповідь про те, що дану додаткову відпустку надати немає можливості, у зв`язку із особливим періодом в державі та введеним воєнним станом в Україні, відповідно до Указу Президента України від 26.11.2018 року за №393/2018, а виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я чинним законодавством не передбачено.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернулась до суду з відповідної позовною заявою.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-ХІІ відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За змістом статті 1 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Право військовослужбовців на відпустки, порядок надання відпусток та відкликання з них визначається ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною 4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Перелік місцевостей з особливими природними географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, військових посад, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також порядок надання та тривалість щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах визначаються Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Відповідно до ч.17 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (ч.18 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Частиною 19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що надання військовослужбовцям у період, передбачений пунктом 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що в особливий період відпустка передбачена ч.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцю не надається.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ зі змінами, визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно із ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У свою чергу, мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз.4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

У відповідності до абзацу 8 статті 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Президент України приймає рішення про демобілізацію із внесенням відповідного Указу на затвердження Верховною Радою України.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (абз.6 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Початком особливого періоду на території України слід вважати дату набрання чинності Законом України від 17.03.2014 року №1126-VII, яким затверджено Указ Президента №303 від 17.03.2014 «Про часткову мобілізацію» - 18 березня 2014 року.

Крім того, на час звернення позивача з рапортом щодо надання додаткової оплачуваної відпустки в Україні був введений воєнний стан з 26.11.2018 року, згідно Указу Президента України від 26.11.2018 року за №393/2018 «Про введення воєнного стану в Україні».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що особливий період як часовий проміжок, що охоплює мобілізацію, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, не завершився.

Окрім того, вирішуючи спір, суд вважає за необхідне взяти до уваги правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України від 17.03.2014 року №303, який міститься у постанові від 26.09.2018 року у провадженні №К/9901/11805/18 (Справа №813/1919/16) та відповідно до якого 1) сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію, 2) закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому на даний час в Україні діє особливий період, 3) однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання.

Згідно з частиною 13 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XIІ, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку з тим, що на даний час в Україні діє особливий період, тому відсутні будь-які правові підстави для надання позивачу щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 року як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання Військової частини виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 15 днів ненаданої щорічної додаткової оплачуваної відпустки за 2018 року як військовослужбовцю, виконання обов`язків військової служби якої пов`язано з умовами підвищеного ризику для життя і здоров`я, то суд вважає, що виплата такої компенсації можлива лише в тому разі, коли військовослужбовець має на неї право передбачене законом. У свою чергу, згідно абз.3 п.14 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, які звільняються за станом здоров`я у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки. Таким чином, законодавчо чітко врегульовано випадок коли виплачується грошова компенсація вищенаведеного виду відпустки, а саме - у разі звільнення військовослужбовця.

Суд не приймає доводи позивача про те, що статтею 24 Закону України «Про відпустки» передбачено виплату компенсації за невикористану щорічну додаткову відпустку, оскільки, знову ж норма даного Закону передбачає виплату компенсації при звільнені і крім того, Закон України «Про відпустки» не визначає основні державні засади політики у сфері соціального захисту військовослужбовців.

Згідно із ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши досліджені в ході розгляду справи докази в їх сукупності, судом не встановлено порушень вимог чинного законодавства зі сторони Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, а тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 07 березня 2019 року.