Справа № 826/14563/16
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної судової адміністрації України про визнання нечинним положення постанови в частині, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної судової адміністрації України про визнання нечинним положення постанови відповідача від 06.04.2016 р. № 292 "Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році" (в редакції постанови від 05.05.2016 р. № 322) в частині визначення розміру посадового окладу секретаря суду в розмірі 1 723,00 грн., з 01.05.2016 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони до судового засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що з 29.07.2015 р. позивач працює в Комінтернівському районному суді м. Харкова на посаді секретаря суду.

На виконання вимог ст. ст. 51 та 52 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. відповідачем прийнято постанову "Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році" від 06.04.2016 р. №292, яка набула чинності разом із Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. з 01.05.2016 р., окрім оплати праці, зокрема і посада секретаря суду; питання оплати праці секретаря суду було вирішено тільки 05.05.2016 р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 322 "Про внесення змін у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. за №292".

У вказаній постанові розмір посадового окладу секретаря суду місцевого суду був визначений у новому розмірі, а саме 1 723,00 грн., який відрізняється від розміру посадового окладу встановленого у додатку №47 до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2008 р. за № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури та інших органів" в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 р. №644 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України".

Позивач вважаючи прийняту постанову незаконною, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про державну службу" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; премії (у разі встановлення).

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.

Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст. 13 Закону України "Про оплату праці" оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Згідно із статтею 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, забезпечує виконання Конституції і законів України.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Зазначені положення Конституції України кореспондують зі статтею 1 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" та статтею 1 Закону України "Про Кабінет Міністрів України", відповідно до яких систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі - міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади. Система центральних органів виконавчої влади є складовою системи органів виконавчої влади, вищим органом якої є Кабінет Міністрів України.

Відповідно до вимог статті 41 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України спрямовує свою діяльність на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України.

Стаття 117 Конституції України, стаття 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" регламентує повноваження Кабінету Міністрів України, який в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Конституційний Суд України в пп.3.6 п.3 Рішення від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Як вже зазначалось, на виконання вимог ст. ст. 51 та 52 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. відповідачем прийнято постанову "Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році" від 06.04.2016 р. №292, яка набула чинності разом із Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. з 01.05.2016 р.; питання оплати праці секретаря суду було вирішено тільки 05.05.2016 р. на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 322 "Про внесення змін у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. за №292".

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до п. 5 переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 «Питання оплати праці працівників державних органів», оскаржувана Постанова Кабінету Міністрів України № 322 "Про внесення змін у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. за №292" втратила чинність.

Таким чином, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Аналогічна правова позиція викладено Верховним Судом від 14.11.2018 року у справі №826/24498/15.

Отже, з урахуванням того, що позивачем не було змінено предмету позову, а також враховуючи втрату чинності Постановою Кабінету Міністрів України № 322 "Про внесення змін у додатки 1 і 3 до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. за №292" колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 317, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, Державної судової адміністрації України про визнання нечинним положення постанови в частині - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку