Справа № 520/1239/19
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

05 березня 2019 р. № 520/1239/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Панченко О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (61038, м.Харків, вул. Маршала Батицького, буд.24, РНОКПП НОМЕР_1) до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова (вул. Валентинівська, буд.22 Б, м.Харків, 61170, ) про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 14.01.2019р. щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1) в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру";

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 11.01.2019р. з розрахунку 90% від розміру заробітної плати без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993р., у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-111;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова подати в установлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду (ст.382 КАС України);

- стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1536,80грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про протиправність відмови відповідача у призначенні йому пенсії, оскільки на момент вступу позивача на службу до органів прокуратури діяла ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції Закону №2663-ІІІ від 26.07.2001), яка передбачала право на пенсію за вислугу років за умови наявності стажу в органах прокуратури понад 20 років на посадах, що дають право на пенсію за вислугу років. Вважаючи, що відповідачем неправомірно застосовано у відношенні до ОСОБА_1 нову редакція статті 50-1 ЗУ "Про прокуратуру", яка суттєво звужує його соціальні права, позивач звернувся до суду.

Ухвалою суду від 08.02.2019 відкрито спрощене провадження по справі в порядку, передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача - Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова, 25.02.2019 надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та зазначив, що на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років, як працівнику органів прокуратури, порядок пенсійного забезпечення зазначеної категорії осіб регулюється законом України "Про прокуратуру" в редакції від 14.10.2014 №1697-VІІ, тому підстав для застосування норм, які втратили чинність немає.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 11.01.2019 року позивач - ОСОБА_1, звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції від 23.12.2010) при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії у розмірі 90% розміру заробітної плати.

Рішенням у формі протоколу про розгляд спірних питань, які виникають під час призначення (перерахунку) та виплати пенсії Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова від 14.01.2019 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що згідно частини 1 статті 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ від 14.10.2014 року та Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", прокурори мали право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років: з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років. Оскільки, загальний стаж роботи ОСОБА_1 складає менше ніж 24 року, то підстав в призначенні пенсії позивачу, згідно заяви від 11.01.2019 року за вислугу років не має (а.с.26-27).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

На момент вступу позивача на службу в органи прокуратури умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначався ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991.

Відповідно до ч. 1 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

14.10.2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про прокуратуру" №1697-VІІ в новій редакції, відповідно до якого змінено порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Так, зокрема, відповідно до частини 1 та 2 статті 86 Закону України №1697-VІІ, право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше мають прокурори: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Як встановлено з трудової книжки серії АС №031499 (а.с.18-22), на момент звернення позивача з заявою про призначення пенсії стаж роботи ОСОБА_1 складав 23 роки 2 місяці 28 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури 18 років 2 місяці 13 днів:

з 01.09.1995 року по 04.04.2000 - навчання у вищому юридичному закладі в половинному розмірі (2 роки 3 місяці 19 днів);

з 05.04.2000 по 06.03.2002 - на посадах помічника прокурора та старшого слідчого прокуратури (1 рік 11 місяців 1 день);

з 11.03.2002 по 14.10.2014 - на посадах помічника прокурора, прокурора, старшого прокурора, заступника прокурора (12 років 7 місяців 4 дні);

з 07.05.2014 по 11.01.2019 - на посадах прокурора та керівника прокуратури (3 роки 8 місяців 5 днів).

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд доходить висновку, що положення Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ від 14.10.2014 року звужують зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури порівняно з попередньою редакцією Закону №1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001).

Право на призначення та виплати пенсії, підпадає під дію ст.1 Першого протоколу до Конвенції "Захист прав власності" і що їх можна вважати "майном" у значенні цього положення, отже, не призначення та невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція, викладена в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Сук проти України" від 10.03.2011 (за заявою №10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

В даному випадку є підстави стверджувати про наявність "законних сподівань", оскільки наявний стаж роботи позивача на посадах органів прокуратури передбачає право на призначення та виплату пенсії за вислугою років, а положення ст.86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VІІ в редакції від 14.10.2014, фактично звужує право позивача на призначення та виплату позивачу пенсії за вислугу років.

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 6.07.1999 у справі щодо права на пільги та №5-рп/2002 від 20.03.2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг отриманих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, в тому числі щодо розміру раніше призначеної пенсії.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 10.12.2013 у справі №21-348а13 та від 17.12.2013 у справі №21-445а13.

З урахуванням викладеного, виходячи із приписів ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи та ст. 22 Конституції України, згідно з якою закріплені Конституцією України права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані, суд вважає, що позивач має право на призначення пенсії у розмірі 90 відсотків від заробітку, без обмеження максимальним розміром.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, у суду є правові підстави для задоволення адміністративного позову у повному обсязі.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно зясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного звязку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання УПФУ в Московському районі м.Харкова подати в установлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до положень даної статті, суд має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, проте це не є його обов'язком. Підстав для встановлення судового контролю за виконанням відповідачем рішення Харківського окружного адміністративного суду та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова в порядку частини 1 статті 382 КАС України, надати до суду звіт про виконання судового рішення судом не встановлено. А тому, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 14.01.2019р. щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова (вул. Валентинівська, буд.22 Б, м.Харків, 61170, ) призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 (61038, м.Харків, вул. Маршала Батицького, буд.24, РНОКПП НОМЕР_1) за вислугою років з 11.01.2019 р. з розрахунку 90% від розміру заробітної плати без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст.50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993р., у редакції Закону від 12.07.2001р. №2663-111.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (61038, м.Харків, вул. Маршала Батицького, буд.24, РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова (вул. Валентинівська, буд.22 Б, м.Харків, 61170, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення у відповідності до ст. 295 цього Кодексу. Або в порядку, передбаченому п.15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Панченко