Справа № 826/13037/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоінжинірінг" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 03 липня 2018 року № 2, № 2, № 2.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими та правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі направлення від 11 червня 2018 року № 938/26-15-14-02-01 виданого Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві та наказу, відповідно до підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України (далі - ПК) Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Екоінжинірінг» з питань дотримання податкового законодавства за період з 01 серпня по 30 вересня 2016 року.

За результатами перевірки складено акт від 15 червня 2018 року № 394/26-15-14-02-01/39373438, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення:

- підпункту 134.1.1. пункту 13.4 статті 134 ПК, пункту 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання», який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31 січня 2000 року № 20, пункту 5 та пункту 7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Доходи», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 29 листопада 1999 року в результаті чого товариством занижено суму податку на прибуток підприємства у розмірі 226 633,00 гривень за 2016 рік та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток у розмірі 183 гривень за вересень 2016 року.

- пунктів 198.1, 198.3 статті 198 ПК в результаті чого товариством занижено суму податку на додану вартість у розмірі 209 845 гривень, у тому числі по періодах: серпень 2016 року - 25 000 гривень; вересень 2016 року - 184 845 гривень.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем 03 липня 2018 року винесено податкові повідомлення-рішення: № 2 на загальну суму 262 078 грн; № 2 на загальну суму 183 грн; № 2 на загальну суму 283 291 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що операції позивача з контрагентом здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об'єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК об'єктом оподаткування (податком на прибуток підприємств) є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п. 3 Національного положення (стандарт) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 витрати - зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, які призводять до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками).

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Отже, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Акрам Вест ТД».

Так, позивач стверджує, що для забезпечення виконання зобов'язань перед ТОВ «Проект 7» та ТОВ «МААСС» за договорами підряду, ним до виконання робіт було залучено ТОВ «Акрам Вест ТД»

Зокрема, 15 липня 2016 року між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «Акрам Вест ТД» (субпідрядник) було укладено договір підряду №07/2016, відповідно до пункту 2.1 якого субпідрядник зобов'язується виконати ремонтні роботи з власних матеріалів згідно з додатком № 1 до договору, далі «кошторис», за адресою: місто Черкаси, вулиця Смілянська, 132, далі «об'єкт», а генпідрядник зобов'язується оплатити виконані роботи субпідрядника згідно з умовами договору, в термін та на умовах, зазначених у даному договорі.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем було надано:

- акт наданих послуг від 30 вересня 2016 року згідно якого позивач прийняв виконання контрагентом ремонтних робіт з будівництва комплексу вольєрів та приміщень для вовків та ведмедів на території Черкаського міського зоологічного парку по вулиці Смілянській 132 у місті Черкаси (а.с. - 32);

- податкові накладні від 26 вересня 2016 року № 76, від 30 вересня 2016 року № 113 (а.с. - 33-34);

- виписки щодо руху коштів банківським рахункам (а.с. 35-40).

Водночас, позивачем не було надано кошторису та проектної документації згідно яких мали виконуватися спірні роботи та які чітко передбачені умовами договору (п. 2.1, 2.3).

Окрім того, 01 серпня 2016 року між позивачем (генпідрядник) та ТОВ «Акрам Вест ТД» (субпідрядник) було укладено договір підряду № 08/2016-2., відповідно до пункту 1.1 якого субпідрядник зобов'язується виконати ремонтні роботи офісного приміщення з власних матеріалів згідно Кошторису (Додаток № 1 до Договору) за адресою: місто Київ, вулиця Електриків, 26, корпус 43, а Генпідрядник зобов'язується оплатити виконані роботи Субпідрядника згідно з умовами Договору, в термін і на умовах, зазначених у даному Договорі.

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем було надано:

- кошторис (додаток № 1 до договору) (а.с. 45-49);

- акт наданих послуг від 02 вересня 2016 року № 42 ТОВ «Акрам Вест ТД» згідно якого позивач прийняв виконання контрагентом ремонтних робіт офісного приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Електриків, 26, корпус 43 (а.с. 50);

- податкові накладні від 29 серпня 2016 року № 14, від 02 вересня 2016 року № 7 (а.с. 51-52);

-виписки щодо руху коштів банківським рахункам (а.с. 53-54).

Водночас, позивачем не було надано проектної документації згідно якої контрагентом мали виконуватися спірні роботи та які чітко передбачені умовами договору (п. 1.3).

Окрім того, матеріали справи не місять доказів за яких можливо було б встановити які матеріали використовував контрагент позивача, які робітники ним залучалися, яку вони кваліфікацію мали та чи мали вони право на виконання таких робіт, як такі особи отримали доступ на будівельні майданчики об'єктів, які належать ТОВ «Проект 7» та ТОВ «МААСС». Матеріали справи також не містять доказів того, що будівельний майданчик будь-яким чином передавався ТОВ «Акрам Вест ТД».

Беручи до уваги встановлену відповідачем відсутність у ТОВ «Акрам Вест ТД» персоналу, необхідного для виконання спірних робіт та обставини того, що наведеними договорами не передбачалося можливості самостійного залучення субпідрядника (за договором №07/2016 такої можливості не передбачено взагалі, а за договором № 08/2016-2 залучення субпідрядника можливе лише за письмовою згодою), то колегія суддів вважає, що ТОВ «Акрам Вест ТД» зважаючи на відсутність власного персоналу та неможливість самостійного залучення інших осію, колегія суддів вважає, що ТОВ «Акрам Вест ТД» об'єктивно не могло виконати ці роботи.

Варто також відмітити, що договір підряду, укладений ТОВ «Проект 7» з позивачем не передбачав можливості останнього залучення до виконання робіт субпідрядника. Тому, колегія суддів вважає, що позивач не міг доручати третім особам, зокрема ТОВ «Акрам Вест ТД» виконання спірних робіт.

Можливість залучення субпідрядника за договором позивача з ТОВ «МААСС» була передбачена лише за письмовою згодою замовника - ТОВ «МААСС» (п. 2.3.2). Проте, такої письмової згоди матеріали справи не містять, а позивачем надано не було, а тому колегія суддів вважає, що позивач не мав права залучати ТОВ «Акрам Вест ТД» до виконання спірних робіт за цим договором.

Окрім того, в акті перевірки, за результатами якої прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач посилався на пояснення директора та засновника ТОВ «Акрам Вест ТД» ОСОБА_4, від імені якого підписані спірні первинні документи.

Так, ОСОБА_4 повідомив, що до господарської діяльності ТОВ «Акрам Вест ТД» відношення не має, будь-які первинні та інші документи цього підприємства не підписував, свої дані для реєстрації підприємства надав за грошову винагороду без мети здійснення господарської діяльності.

У зв'язку із цим, вироком Печерського районного суду міста Києва від 14.11.2017 у справі №757/61785/17-к ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 205 Кримінального кодексу України та вказано, що ОСОБА_4 без наміру зайняття підприємницькою діяльністю вчинив дії, направлені на придбання фіктивного суб`єкта підприємництва - ТОВ «Акрам Вест ТД», підроблення ОСОБА_4 офіційних документів ТОВ «Акрам Вест ТД» які посвідчуються установою і які надають права, з метою використання їх підроблювачем, дало змогу невстановленій слідством особі здійснювати незаконну діяльність, користуватися печаткою підприємства, прикриваючись фактом державної реєстрації вказаного товариства.

Верховний Суд України у постанові від 05.03.2012 № 21-421а11 наголосив, що податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2017 року (по справі № 826/757/13-а) також наголошував, що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

Таку позицію Верховного Суду України було підтримав також і Верховний Суд у своїх рішеннях (постанови від 11 червня 2018 року по справі № 826/10947/13-а, від 12 червня 2018 року № 802/4132/15-а).

Великою палатою Верховного Суду у відповідності до пункту 8 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) не приймалося рішення про відступлення від наведених вище висновків Верховного Суду та Верховного Суду України.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують реальність виконання спірних робіт, беручи до уваги заперечення учасником та керівником ТОВ «Акрам Вест ТД» підписання первинних документів, а також встановлений вироком суду факт фіктивності ТОВ «Акрам Вест ТД», колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість формування позивачем сум податкової звітності по взаємовідносинам з ТОВ «Акрам Вест ТД», а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Колегія суддів нагошує на тому, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався та надавав оцінку акту перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення, пояснення ОСОБА_4 та вирок у справі №757/61785/17-к. При цьому, такі документи в матеріалах справи були відсутні та надані лише до суду апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві задовольнити.

Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Екоінжинірінг" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 01.03.2019.