Справа № 0240/3297/18-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 лютого 2019 р. Справа № 0240/3297/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: Корнійчка С.А.

представника відповідача: Тиховського М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1 (с. Приборівка, Липовецький район, Вінницька область, 22515)

до: Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій областій (м. Вінниця, вул. Келецька, 63, 21027)

про: визнання відмови протиправною та зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - відповідач) про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 21.09.2018 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.

На виконання зазначеної ухвали, позивачем 16.10.2018 подано до суду матеріали на усунення недоліків.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 12.02.2018 останній звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області, додавши до клопотання ряд необхідних документів.

Листом № 2300/0-1408/0/95-18 від 21.03.2018 відповідачем відмовлено в наданні дозволу позивачу. Відмова мотивована тим, що згідно наданої інформації відділом у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, дана земельна ділянка віднесена до земель Міністерства оборони України та надана в постійне користування військовій частині НОМЕР_1 , розпорядження якими не відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. В зв`язку з чим відповідач не може задовольнити клопотання.

Позивач вказує, що підтверджуючих документів про надання земельної ділянки в користування військовій частині та реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку відповідач не надав, що свідчить про необґрунтованість мотивів викладених у листі від 21.03.2018.

Вважаючи, що на законодавчому рівні закріплені вичерпні підстави для такої відмови, які не відповідають зазначеним у листі від 21.03.2018, представник позивача звернувся до суду з вимогами:

- визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, викладену у виді листа від 21.03.2018 № 2300/0-1408/0/95-18 у ненаданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею 2,0 га на території с. Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області (за межами населеного пункту).

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання із урахуванням наданих судом висновків в судовому рішенні та надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га на кожного із позивачів окремо, на території с. Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області (за межами населеного пункту).

Ухвалою суду від 18.10.2018 відкрито провадження у адміністративній справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження.

На виконання вимог ухвали суду та відповідно до положень КАС України, стороною відповідача 31.10.2018 подано до суду відзив щодо заявлених позивачем позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує проти задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

21.03.2018 листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2300/0-1408/0/95-18 позивач був повідомлений, що земельна ділянка з якої він бажає отримати дозволи на розроблення проекту землеустрою віднесена до земель Міністерства оборони України та надана в постійне користування військовій частині, розпорядження якою не відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Вказав, що відповідно до інформації, яку надав відділ у Вінницькому районі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області бажана позивачем земельна ділянка, віднесена до земель Міністерства оборони України та надана в користування в/ч НОМЕР_1 .

Враховуючи зазначене, Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є розпорядником земельної ділянки, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Ухвалою суду від 20.11.2018 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Квартирно-Експлуатаційного відділу м. Вінниця, оскільки, інтерес останнього не пов`язаний із спірними правовідносинами.

19.12.2018 ухвалою суду закрито провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та усних поясненнях, наданих під час судового розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд у їх задоволені відмовити повністю з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

12.02.2018 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею по 2,0 га з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с. Ведмеже Вушко Вінницького району Вінницької області. До вказаного клопотання надав графічний матеріал земельної ділянки із позначенням бажаного місця розташування.

Листом від 21.03.2018 № 2300/0-1408/0/95-18 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , оскільки, згідно наданої інформації відділом у Вінницькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, дана земельна ділянка віднесена до земель Міністерства Оборони України та надана в постійне користування військовій частині НОМЕР_1 , розпорядження якими не відноситься до повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно підпункту 13 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333 передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Тобто, відповідно до положень вищезазначеної статті Земельного кодексу України визначено право передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів, за винятком випадків, коли передача таких земель належить до повноважень Кабінету Міністрів України.

Відповідно частини 5 статті 20 Земельного кодексу України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

Землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності (частина 1 статті 65 ЗК України).

Статтею 77 Земельного кодексу України визначено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Особливості відчуження земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого військового майна, що підлягають реалізації, та земельних ділянок, які вивільняються у процесі реформування Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту, встановлюються законом.

Кошти, отримані від відчуження таких земельних ділянок, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на потреби оборони відповідно до кошторису Міністерства оборони України у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України.

Судом досліджено викопіювання з оновлення планово-картографічного матеріалу Медвеже-Вушівської сільської ради від 17.07.2018, згідно якого бажана позивачем земельна ділянка знаходиться на земельному масиві в/ч А1459 орієнтовною площею 152,0 га, яка була проінвентаризована в 1993 році відповідно до розпорядження Вінницької РДА від 26.02.1993 №56 на території Медвеже-Вушківської сільської ради, категорія земель, землекористувач: землі Міністерства оборони України, форма власності: державна.

Згідно із п. 4.4 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України (далі - Положення), затвердженого наказом Міністра оборони України від 03.07.2013 № 448, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 вересня 2013 р. за № 1590/24122, військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування в порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України "Про використання земель оборони".

На підставі ст. 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Тобто, власником земель оборони (законним користувачем) виступає держава в особі Міністерства оборони України, а військові частини, установи, організації користуються ними на праві оперативного управління.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних силах України", військове майно, в тому числі і земельні ділянки, закріплюються за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною, воно набуває статусу військового майна, яке повинно використовуватись лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Однією з підстав зміни цільового призначення земель є вилучення наданих в постійне користування земельних ділянок. За приписами ст. 149 Земельного кодексу України вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних міських рад відповідно до їх повноважень.

Статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України, тощо.

Відповідно до пункту 4 Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1282 від 29.08.2002 року, передача військового майна органам, уповноваженим управляти державним майном, самоврядним установам і організаціям та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо цілісних майнових комплексів та за рішенням Міноборони щодо іншого окремого індивідуально визначеного майна.

Наявні в матеріалах справи документи та докази, підтверджують належність земельної ділянки до земель Міністерства оборони України, тобто до земель оборони з особливим статусом згідно ст. 77 Земельного кодексу України.

Суд відхиляє покликання позивача щодо відсутності відмітки про реєстрацію державного Акту б/н від 07.07.1958 року на право постійного користування земельною ділянкою площею 235,0 га за військовою частиною 35564, з огляду на те, що акти на право землекористування, які оформлені за часів колишнього СРСР визнано документом, який має право на постійне користування і не потребує переоформлення. Так, згідно з Рішенням Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5 РП/2005 "Державні акти на право землекористування, які оформлені за часів колишнього СРСР визнано документом, який має право на постійне користування і не потребує переоформлення".

Відомості щодо скасування даного Акту чи визнання його недійсним в матеріалах справи відсутні.

На підставі ст. 9, 14 Закону України "Про Збройні Сили України" землі, закріплені за військовими частинами та установами Збройних Сил України, є державною власністю та належить їм на праві оперативного управління, а вирішення питань щодо порядку надання Збройним Силам України в управління об`єктів державної власності, в тому числі земельних ділянок, відноситься до повноважень Кабінету Міністрів України. Власником земель оборони (законним користувачем) виступає держава в особі Міністерства оборони України, а військові частини, установи, організації користуються ними на праві оперативного управління.

Суд звертає увагу, що в контексті даної спірної ситуації представником відповідача доведено, що Головне управління не є розпорядником земельної ділянки, з якої позивач бажає отримати у власність земельну ділянку у розмірі 2,00 га.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій правомірно відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га з метою ведення особистого селянського господарства.

Щодо посилань представника позивача про неналежне оформлення оскаржуваної відмови, суд зазначає, що законодавством, яке регулює земельні відносини не встановлено вимог до форми висновків уповноважених органів за результатами розгляду клопотань осіб, зацікавлених в одержанні у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, зокрема відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Єдина вимога такої відмови, передбачена Земельним кодексом України це її належна мотивація.

Аналогічного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду в постанові від 14.08.2018 за № 826/1050/17.

Відтак, за умови, що відповідач не є розпорядником даних земель, у останнього відсутні підстави надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення, державної форми власності, орієнтовною площею орієнтовною площею 2,0 га на території с. Ведмеже Вушко, Вінницького району, Вінницької області (за межами населеного пункту).

З приводу заявленої вимоги щодо повторного розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, дана вимога є похідною від першої, а відтак не підлягає задоволенню в силу того, що похідна вимога залежить від задоволення іншої/основної вимоги (п. 23 ст. 4 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 вказаного Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 3 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій (рішень) та докази надані представником позивачів, суд дійшов висновку, що мотивація, на яку посилається останній, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (с. Приборівка, Липовецький район, Вінницька область, 22515, ід. номер НОМЕР_2 ); Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій областій (м. Вінниця, вул. Келецька, 63, 21027, ).
Повний текст рішення суду складено: 04.03.2019

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна