Справа № 815/1786/18
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1786/18
УХВАЛА

07 березня 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши в порядку письмового провадження, заяву ОСОБА_1 про відвід судді Цховребової М.Г. по адміністративній справі № 815/1786/18, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернулась ОСОБА_1 до Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А., про:

визнання неконституційними та такими, що порушують права позивача на судовий захист за КАС України дій відповідача, щодо внесення в довіреність посилання на представництво інтересів підлеглих - посадових осіб МЗСУ Андреєвій або іншій особі без їх згоди;

скасування довіреності, яка видана будь-якій третій особі на представництво інтересів підлеглих відповідача в суді за підписом відповідача;

зобов'язання відповідача утриматися від надання довіреностей третій особі на представництво в суді інтересів підлеглих відповідача - посадовцям МЗСУ;

встановлення судового контролю.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу № 815/1786/18 передано на розгляд судді Одеського окружного адміністративного суду Завальнюку І.В.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року, заявлено та задоволено самовідвід головуючого судді Завальнюка І.В.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями адміністративну справу № 815/1786/18 передано головуючому судді Цховребовій М.Г.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року (суддя Левчук О.А.), у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про відвід судді Цховребової М.Г., по справі № 815/1786/18 - відмовлено.

18 лютого 2019 року, позивач повторно звернулася до суду з заявою про відвід судді Цховребової М.Г. (вх.№5930/19 від 18.02.2019р.).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року, адміністративну справу №815/1786/18 було передано для вирішення питання про відвід в порядку ч.1 ст.31 КАС України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 березня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про відвід судді Цховребової М.Г. по справі адміністративній справі № 815/1786/18, передано на розгляд судді Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 КАС України, відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів з дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

В обґрунтування вищевказаної заяви про відвід судді, ОСОБА_1, вказала що, 15.02.2019 року, в ООАС нею було отримано ухвалу судді ООАС Цховребової М.Г., від 12.02.2019 року, про відмову в задоволенні заяви про відвід. В ухвалі суддя Цховребова М.Г., виключно за внутрішнім переконанням інтерпретує причини відводу судді ООАС Цховребової М.Г., через нібито незгоду позивача з рішеннями судді. Позивач вважає, що саме дії судді Цховребової М.Г., з якими позивач не згодна, призводять до порушення прав позивача на судовий захист. Зазначалося, що позивачем не отримано відповіді від судді Цховребової М.Г., на заяву від 21.01.2019 року (справа №420/6280/18), що додатково посилює недовіру до суду в особі судді Цховребової М.Г. Крім того, зверталася увага на практику постановлення суддями ООАС ухвал, якими судді задовольняють оголошений самовідвід, однак не задовольняють заяв про відвід всупереч КАС України, Бангалорським принципам, Кодексу суддівської етики тощо, позивач отримала стійке переконання про прийняття рішень за внутрішнім переконанням, вплив на яке поза межами можливості позивача, через Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Конституцію України. Ухвали про відмову в задоволенні заяви про відвід, не підлягають оскарженню. Однак позивач має право на неупереджений суд. Позивач підкреслює, що суддя ООАС Цховребова М.Г. вже розглядала апеляційну скаргу позивача, незважаючи, що апеляційна скарга була спрямована на адресу іншого суду, що підкреслює обґрунтованість думки позивача про необхідність оголошення недовіри судді, підкреслює незгоду з діями (крім незгоди з рішеннями) судді ООАС Цховребової М.Г., відсутності позначення про вказане в ухвалі від 15.02.2019 в справі № 815/1786/18. Саме дії судді ООАС Цховребової М.Г. призводять до незгоди з такими діями позивача, а судові рішення є наслідком необ'єктивних і необґрунтованих дій. Наголошувалося, що ВС КАС у справі № 815/713/18, третій ААС у справі № 420/6436/18 - звільнили ОСОБА_1, від сплати судового збору. Обставини, що встановлені судом, не потребують повторного доказування, однак суддя Цховребова М.Г. зазвичай вибирає з ЄДРСР лише рішення, за якими позивача не звільнено від сплати судового збору, досліджуючи докази без відкриття провадження.

Згідно ч. 8 ст. 40 КАС України суддя, якому передано на вирішення заяву про відвід, вирішує питання про відвід в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 8 ст. 40 КАС України, заяву позивача про відвід судді Цховребової М.Г., по адміністративній справі № 815/1786/18 розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Як стверджує позивач, упередженість складу суду виявилася у необґрунтованому затягуванні розгляду справи, неодноразовому порушенні норм процесуального права.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і підлягає відводу (самовідводу) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості або об'єктивності судді.

При цьому частини 4 статті 36 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, для визначення неупередженості суду належить виходити не тільки з суб'єктивного критерію, але й об'єктивного підходу, який визначає, чи були забезпечені достатні гарантії, аби виключити будь-які законні сумніви з цього приводу (Рішення у справі Ferrantelli et Santangelo).

Стаття 15 Кодексу суддівської етики затвердженого на XI з'їзді суддів України 22.03.2013 зазначає, що: "Неупереджений розгляд справ є основним обов'язком судді".

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 у справі "Білуга проти України", від 28.10.1998 у справі "Ветштайн проти Швейцарії" тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Розглядаючи питання безсторонності з двох точок зору, Європейський Суд з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначив, що по-перше, йдеться про суб'єктивний підхід, для того щоб спробувати визначити переконання та особисту поведінку конкретного судді у конкретній обстановці. Зокрема, суд не повинен суб'єктивно виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання. По-друге, слід застосувати об'єктивний підхід, метою якого є пересвідчитися, чи надає суд необхідні гарантії, щоб зняти з цього приводу можливість будь-якого правомірного сумніву; крім того, поняття незалежності та об'єктивної безсторонності тісно пов'язані між собою (справи "Пуллар проти Сполученого Королівства" і "Томанн проти Швейцарії", а також "Екедемі Трейдинг ЛТД та інші проти Греції" і "Дактарас проти Литви").

Важливим питанням є довіра, яку в демократичному суспільстві суди мають викликати в громадськості (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ветштайн проти Швейцарії").

Довіра це суб'єктивне ставлення особи на підставі внутрішнього переконання з урахуванням зовнішніх обставин й цілком очевидно, що дії та рішення, які судом вчинені в межах закону, але всупереч інтересам однієї зі сторін, сприймаються цією стороною як негативні й у зв'язку з цим викликають недовіру до суду.

При цьому, можливість переконання особи у протилежному залежить не тільки від обґрунтування законності вчинених судом дій, а й від бажання та здатності особи сприймати це обґрунтування та розуміти дії, які можуть не відповідати її прямим інтересам.

У відповідності до положень п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об'єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

У світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) об'єктивно безстороннім є судовий орган, діяльність якого відповідає таким критеріям:

забезпечується не лише здійснення правосуддя, а й зовнішній вияв того, що відбувається свідчить про неупередженість суду;

судом створено достатні гарантії для усунення підстав і навіть потенційної можливості побоюватися, що він, незалежно від особистої поведінки, не є безстороннім.

Так, стосовно об'єктивної неупередженості у справі "Фей проти Австрії" ЄСПЛ вказав, що вона полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об'єктивну неупередженість слід визначити чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

Мова йде про ту довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні апріорно викликати в учасників процесу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, наявність безсторонності має визначатися, для цілей пункту 1 етапі 6 Конвенції захист прав і основних свобод людини, за допомогою суб'єктивного та об'єктивного критеріїв.

За суб'єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії", рішення від 24.02.1993, серія А, № 255, с. 12, п. 27, 28 і 30, та "Веттштайн проти Швейцарії" (заява № 33958/96. п. 42. ЄСПЛ 2000-ХІІ).

У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те. що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (рішення від 10.06.1996 Reports 1996-III, с. 794. п. 38).

Застосовуючи об'єктивний критерії, слід з'ясувати, чи існують, окрім самої поведінки судді, певні факти, які можуть служити підставою для сумнів в його безсторонності. Тобто при визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися в безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об'єктивно обгрунтованими (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна, ( п. 44. та рішення у справі "Феррантеллі та Сантанджело проти Італії" (рішення від 07.08.1996. Reports 1996-ІІІ, с. 951- 952. п. 58).

У цьому зв'язку навіть видимі ознаки можуть мати певне значення або іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення у справі "Де Куббер проти Бельгії" (рішення від 26.10.1984, серія А. № 86. с. 14. п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. згадане вище рішення у справі Веттштайна, там само, та рішення у справі "Кастільо Альгар проти Іспанії" (рішення від 28.10.1998. Reports 1998-УІІІ. с. 3116. п. 45).

Крім того, як вказав Європейський суд у справі "Мироненко і Мартенко проти України" (рішення від 10.10.2009), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб'єктивного та об'єктивного критеріїв. За суб'єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (див., зокрема, рішення у справах "Фей проти Австрії" , "Веттштайн проти Швейцарії". У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (див. рішення у справі "Пуллар проти Сполученого Королівства" (рішення від 10.06.1996. Reports 1996- ІІІ. с. 794. п. 38).

Європейських суд з прав людини неодноразово акцентував увагу на тому, що посадові особи держави не мають права виказувати будь-які думки щодо певних юридичних обставинах, які є предметом розгляду судовими інстанціями, так як в країнах, де є реальний поділ гілок влади, виконавчі та законодавчі органи влади не мають будь-яким чином впливати на судову владу.

В рішенні ЄСПЛ "Тhe Sunday Times проти Сполученого Королівства" від 26.04.1979, вказано: "Якщо спірні питання обговорюються публічно і в такий спосіб, що громадськість може передчасно зробити свої висновки стосовно них, існує небезпека втрати довіри до суду. Крім того, якщо люди звикають до псевдо-процесів у ЗМІ, із часом це може спричинити невизнання суду єдиним органом, створеним для вирішення правових спорів".

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наразі, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про упередженість судді Цховребової М.Г., при розгляді справи №815/1786/18, а тому, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення заяви позивача про відвід судді Цховребової М.Г., у даній справі - відсутні.

Керуючись ст. ст. 36, 39, 40, 243, 248 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Цховребової М.Г. по адміністративній справі № 815/1786/18 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Балан Я.В.