Справа № 826/1692/16
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2019 року № 826/1692/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової К.В.,

та представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1,

від відповідача - Какоркіної З.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
доМіністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу від 06.11.2015, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про:

- визнання протиправним та скасування наказу №2328 о/с від 06.11.2015, в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ;

- поновлення ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на рівнозначній посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України;

- зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України присвоїти ОСОБА_3 спеціальне звання капітан міліції, яке рахувати присвоєним з 28.09.2012.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що з 2006 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України на різних посадах. Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України № 2328 о/с від 06.11.2015 згідно з п.10 та п.11 Р.11 Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ його звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015. Вважаючи зазначений наказ протиправним та таким, що виданий з порушенням законодавства позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

09.02.2016 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження та справу призначено в попереднє засідання.

16.03.2016 представником відповідача подано заперечення на адміністративний позов в яких він наголошував на правомірності дій відповідача та проти позову заперечував, зазначав, що структура органів внутрішніх справ не містить посади та структурного підрозділу з якого був звільнений позивач. Також, представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку із пропущенням строків на звернення до суду.

14.07.2016 від позивача надійшли письмові пояснення, в яких він наголошував на неправомірності дій відповідача, про порушення строків видачі трудової книжки та ознайомлення з наказом про звільнення. Також пояснив щодо пропущеного строку звернення до суду аргументуючи погіршенням стану здоров'я та амбулаторним лікуванням. Просив причину пропущення звернення до суду визнати поважною та позов задовольнити.

На підставі розпорядження про повторний автоматичний розподіл від 10.10.2017 за №4095 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2017 визначено склад суду для розгляду адміністративної справи №826/1692/16, та вказану справу 27.10.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою від 04.12.2017 справа прийнята до провадження та призначена до розгляду в судовому засіданні.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, яким внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України шляхом викладення його в новій редакції.

Пунктом 10 підпункту 1 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядається за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з наведеним, розгляд даної справи продовжено судом за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 15.12.2017.

16.05.2018 та 03.07.2018 представником позивача подані уточнення до позовних вимог.

19.07.2018 представником відповідача надано відзив на уточнений позов ОСОБА_3, в якому, уповноважений представник проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні та наполягав на правомірності дій відповідача.

20.07.2018 представником позивача збільшено розмір позовних вимог без зміни підстав або предмету позову.

10.08.2018 від представника відповідача надійшов відзив на заяву ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог, в задоволенні яких представник просив відмовити.

04.09.2018 судом постановлена ухвала про закінчення підготовчого провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

При вирішенні питання щодо складу суду, яким має розглядатись дана справа, судом враховано наступне.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено статтею 32 Кодексу адміністративного судочинства України, усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини другої статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.

Статтею 35 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи.

У разі зміни складу суду розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, визначених цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (стаття 242).

Враховуючи, що згідно ухвали суду від 04.12.2017 відбулася зміна складу суду, що має наслідком розгляд справи спочатку, відсутність визначення складу колегії суддів, а також з метою дотримання статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про розгляд справи одноособово, про що складено відповідний протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.02.2018.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням внесених до них уточнень, підтримав і просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив і просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши наведені в обґрунтування позову доводи представника позивача, а також заперечення представника відповідача по суті позовних вимог, розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 проходив службу в органах внутрішніх справ з 01.09.2006 по 06.11.2015.

Наказом заступника Міністра внутрішніх справ України №2328 о/с від 06.11.2015 на підставі пунктів 10 та 11 розділу XI Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 (НОМЕР_2), старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України звільнено у запас Збройних сил за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 06.11.2015.

З наказом від 06.11.2015 №2328 о/с позивач ознайомився, отримав його копію та трудову книжку 11.12.2015, про що свідчить розписка в матеріалах справи.

Позивач стверджує, що йому не надано обґрунтування відсутності можливості його подальшого використання на службі в органах внутрішніх справ, не запропоновано жодної рівнозначної, вищої чи нижчої посади тій, яку він обіймав під час проходження служби в міліції.

Вважаючи наказ про звільнення неправомірним та таким, що виданий з порушенням норм законодавства, позивач звернувся за захистом свої прав до суду.

Вирішуючи питання поновлення строку на звернення позивача до суду, суд зважає на наступне.

11.12.2015 позивача ознайомлено з наказом про звільнення.

Частиною 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для даної категорії спору встановлюється місячний строк для звернення до суду.

Таким чином, останнім днем звернення до суду для позивача мало б бути 11.01.2016.

Однак, в матеріалах справи міститься довідка від 01.02.2016 про перебування позивача на амбулаторному лікуванні в період з 06.01.2016 по 01.02.2016.

Наведене вказує на поважність причин пропуску строку звернення позивача до суду із даним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Пунктом 17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба визначена як діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення Національної поліції України» від 02.09.2015 за №641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

02.07.2015 прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України» та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень якого, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015.

Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено за скороченням штату у Міністерстві внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIІI визначено Кабінету Міністрів України в місячний строк забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Згідно пункту 8 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно пункту 9 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Наведене, дає підстави стверджувати, що питання відповідності працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, вимогам до поліцейських, вирішується не органом, який ліквідується, а шляхом видання наказів новоствореним органом - Національною поліцією України - про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відповідно пункт 10 Розділу XI Закону №580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, наведена правова норма встановлює порядок, за якого працівники міліції, які не бажають проходити службу в поліції та ті, що бажали працювати в поліції, але не прийняті на службу, звільняються зі служби.

Відповідно до пункту 63 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 за №114, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 № 885 чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства вбачається, що звільнення працівників міліції за скороченням штатів відбувається за наступних підстав: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Як наслідок, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, а також забезпечити дотримання всіх прав та гарантій при звільненні такого працівника.

З урахуванням вказаних вище положень Закону України «Про Національну поліцію», пояснень представників сторін та встановлених під час розгляду справи обставин вбачається, що в структурі Міністерства внутрішніх справ України проводилась ліквідація окремих територіальних підрозділів, та скорочення посад у Міністерстві.

Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 за №1389 «Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» затверджено Структуру апарату МВС України.

З письмових пояснень відповідача вбачається, що Міністерстві внутрішніх справ України скорочені всі посади атестованих співробітників та введено посади державних службовців.

Під час розгляду справи позивач повідомив, що він наміру звільнятися з правоохоронних органів не мав, та бажав продовжувати службу в органах поліції, однак при звільненні йому не було запропоновано посаду на якій він би міг продовжити службу. 10.02.2015 наказом № 219 о/с його було звільнено зі служби, а 05.11.2015 поновлено на посаді за рішенням суду. Таким чином, він був позбавлений можливості самостійно виявити бажання щодо продовження служби та подати відповідну заяву. 06.11.2015 наказом № 23218 о/с його звільнено за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів).

Згідно з даними Єдиного державного реєстру підприємств, установ та організацій, державна реєстрація юридичної особи - Національної поліції України проведена 07.11.2015, тобто на наступний день після звільнення позивача.

Таким чином, з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» і до часу звільнення позивача з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штату), Національної поліції України створено не було. Тобто, протягом цього періоду позивач, як і будь-який інший працівник міліції не мав можливості подати рапорт про намір проходити службу в Національній поліції України.

Положення пунктів 9, 10 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII не узгоджуються з іншими положеннями Закону України «Про Національну поліцію», у даному випадку зі ст.22, 47, 56 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки особи, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті до Національної поліції України не раніше 07.11.2015 з огляду на реєстрацію Національної поліції України як юридичної особи та набрання Закону України «Про Національну поліцію» чинності з 07.11.2015.

Враховуючи, встановлений законом порядок прийняття на службу в поліцію та не створення умов його реалізації у строки та порядку визначеному Законом України «Про Національну поліцію», суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача за скороченням штатів, як такого, що не виявив бажання проходити службу в органах поліції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №826/26466/15.

Відповідачем не надано суду жодних підтверджень та доказів того, що ним пропонувалась позивачу рівнозначна посада, нижча або вища для продовження проходження ним служби.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_3 на підставі пунктів 10 та 11 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIІI та пункту 64 «г» Положення за скороченням штатів, не запропонувавши йому іншої посади, не дослідивши можливість використання останнього на службі в поліції, відповідач допустив порушення вимог діючого законодавства, а тому зазначені порушення є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Згідно пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був туди переведений. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо поновлення позивача на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на рівнозначній посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України підлягає задоволенню.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем порушено право позивача на працевлаштування в органи поліції у порядку передбаченому пунктами 10 та 11 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIІI, суд вважає за необхідне поновити порушенні права позивача шляхом поновлення останнього в органі з якого його було незаконно звільнено, таким чином, надавши можливість позивачу реалізувати право на проходження служби в органах поліції.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 по день поновлення на службі, суд зазначає наступне.

Частиною 2 стаття 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з органів Міністерства внутрішніх справ України наказом Міністерства внутрішніх справ України №2338 о/с від 06.11.2015 з 06.11.2015.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення працівникам міліції визначено Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 за №114, в редакції від 28.10.2015.

Щодо розміру грошового зобов'язання, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується приписами постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно встановлених у справі обставин, останніми двома календарними повними місяцями роботи позивача до звільнення (наказ 06.11.2015 року) є вересень і жовтень 2015 року.

Однак у відповідності до довідки Міністерства внутрішніх справ України від 14.12.2018 року про доходи ОСОБА_3, останні два календарні місяці роботи, в яких позивачу нараховувалась заробітна плата є листопад і грудень 2014 року. Середньоденна заробітна плата складає 185,02 грн.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу позивача за 2015 рік становить 39 днів, за 2016 рік - 251 день, за 2017 рік 249 дні, за 2018 рік - 250 дні, за січень 2019 року (по день постановлення рішення у даній справі) - 16 днів. Відповідно середній заробіток ОСОБА_3 за час вимушеного прогулу з 09.11.2015 по 24.01.2019 складає 148 941,10 грн.

В частині позовних вимог щодо присвоєння спеціального звання капітана міліції, яке рахувати присвоєним з 28.09.2012, суд вважає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки зазначене військове звання мало б бути присвоєне в 2012 році та може в добровільному порядку бути виконане відповідачем після поновлення відповідача на посаді.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у частині 2 статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до п.п.1, 3 ч.2 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність свого рішення.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті наведених вище вимог законодавства, суд визнає недоведеною відповідачем - суб'єктом владних повноважень правомірність свого рішення, невідповідність якого вимогам законодавства встановлена під час розгляду справи.

З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими у відповідній частині та такими, що підлягають частковому задоволенню з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст.3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №2328 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 07.11.2015.

Зобов'язати Міністерство внутрішніх справ України (, адреса: 01024, м. Київ, вул. Богомольця, 10, тел.: , ) виплатити ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2015 по 18.02.2019 в сумі 152 086 (сто п'ятдесят дві тисячі вісімдесят шість) гривень 44 коп.

Допустити до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на службі в органах внутрішніх справ України Міністерства внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 07.11.2015, а також в частині стягнення з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_3 грошове забезпечення в межах суми стягнення за один місяць, звернути до негайного виконання.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська