Справа № 160/9284/18
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2019 року Справа № 160/9284/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В.,
секретаря судового засідання Максименко Е.М.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов,-
Приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче об'єднання «Созидатель» (далі ПАТ «НВО «Созидатель», позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування постанов №ДН1754/251/АВ/ТД-ФС/723 від 20.11.2018 року та № ДН1754/251/АВ/МГ-ФС/724 від 20.11.2018 року про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.
В обгрунтування позову зазначено, що позивач не погоджується з оскаржуваними постановами, зазначаючи, що чинне законодавство не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори на виконання певних робіт, тому позивач вважає, що сторони договору вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд в праві визначати вид такого договору. Оскільки фізичні особи залучались позивачем до виконання робіт на підставі цивільно-правових, а не трудових договорів чи контрактів, вони відповідно до Закону України «Про охорону праці» не вважались працівниками, а тому на них не розповсюджується положення статтей 18 та 21 вказаного Закону. Також, позивачем зазначено, що 30.06.2017 року бухгалтером підприємства по заробітній платі була нарахована всім працівникам індексація. Порушення щодо невиплати індексації відбулось в результаті несанкціонованого доступу до комп'ютерної техніки підприємства шляхом надсилань з використанням мережі Інтернет шкідливого програмного забезпечення (вірусу), за результатами якого вся інформація, яка знаходилась на сервері та в комп'ютерах підприємства, була закодована. Позивач вказує на те, що одноразова несвоєчасна виплата індексації заробітної плати підприємства відбулась через обставини незалежні від позивача, а тому накладення штрафу на підприємство є протиправним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні.
15.01.2019 року представником позивача надано суду відповідь на відзив, в обгрунтування якої зазначено, що в усіх цивільно-правових договорах, укладених між позивачем та вказаними фізичними особами було чітко зазначено певну роботу в предметі договорів, яку дручає виконати замовник виконавцю, як цього вимагає ст. 837 Цивільного кодексу України. Також зазначає, що у разі навіть несвоєчасної, але виплати сум індексації грошових доходів громадян, підстави для застосування штрафних санкцій за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці відсутні, оскільки фактично такі гарантії дотримані.
В судовому засіданні представники сторін підтримали обрані правові позиції.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Актом інспекційного відвідування встановлені наступні порушення, зокрема:
- зважаючи на основний вид діяльності, та виконання роботи для досягнення мети діяльності товариства, встановлено фактичний допуск до роботи 11 працівників, а саме: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 без укладання трудового договору, що позбавляє працівників гарантованих державою прав на відпустки та додаткових соціальних відпусток, що порушує вимоги ч.1 ст.21, ч.1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України та свідчить про відсутність офіційного працевлаштування 11 найманих працівників;
- відповідно до розрахунково-платіжної відомості за червень 2017 року, заробітна плата 5 працівникам не індексувалась: ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 Працівники товариства позбавлені гарантій щодо забезпечення достанього життєвого рівня населення України, встановлених Конституцією України, що є порушенням вимог Порядку №1078 та ч.5 ст.95 КЗпП України. Згідно з ч.2 ст. 12 Закону України «Про оплату праці», де визначені норми і гарантії в оплаті праці як мінімальна державна гарантія.
Примірник акту перевірки підписано заступником генерального директором ПАТ «НВО «Созидатель» особисто із запереченнями.
02.11.2018 року на підставі акту інспекційного відвідування, відповідачем винесено припис про усунення виявлених порушень №ДН/1754/251/АВ/П, яким зобов'язано ПАТ «НВО «Созидатель» усунути вищезазначені порушення; у строк до 08.11.2018 року письмово інформувати про виконання вимог припису.
- про неможливість укладання трудових договорів з 11 фізичними особами, оскільки за всіма договорами підряду з виконавцями підписані акти приймання виконаних робіт, тобто підрядні роботи вже виконані та договірні відносини вже припинено;
- про проведення індексації заробітної плати працівникам ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, належні до виплати грошові кошти нараховано.
20.11.2018 року на підставі акту інспекційного відвідування, відповідачем прийняті оскаржувані постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами:
- №ДН1754/251/АВ/ТД-ФС/723, якою накладено на позивача штраф у розмірі 1228590 грн. за відсутність трудового договору з 11 працівниками;
- №ДН1754/251/АВ/МГ-ФС/724, якою накладено на позивача штраф у розмірі 186150 грн. за непроведення індексації заробітної плати 5 працівникам.
Не погоджуючись з прийнятими постановами, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 1 Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.
26.04.2017 року набув чинності Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 (далі - Порядок № 295).
Порядок № 295 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - обєкт відвідування).
Пунктом 2 Порядку № 295 визначено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема Держпраці та її територіальних органів.
Вирішуючи питання щодо наявності порушення трудового законодавства збоку позивача, суд враховує, що за нормами статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Судом встановлено, що між ПАТ «НВО «Созидатель» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 було укладено договори підряду №27 від 05.01.2018 року, №112 від 07.05.2018 року, №30 від 03.01.2018 року, №94 від 10.04.2018 року, №98 від 02.04.2018 року, №206 від 17.09.2018 року, №188 від 01.08.2018 року, №189 від 01.08.2018 року, №95 від 10.04.2018 року, №100 від 02.05.2018 року, №76 від 16.04.2018 року відповідно.
Згідно умов вказаних договорів замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобовязання по завданню замовника на свій ризик, за плату виконати ремонтні роботи.
В пункті 1 вказаних договорів визначено предмет договору, вимоги до якості робіт, строк виконання, вартість робіт.
На підтвердження виконання вказаних договорів сторонами договорів складені та підписані наряди-завдання та акти виконаних робіт.
В ОСОБА_15 №ДНІ754/251/АВ від 26.10.2018 року вказано, що в цивільно-правових договорах підряду, укладених з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, не зазначено обсяг виконуваної роботи.
Зі змісту вказаних договорів вбачається, що за дорученням замовника підрядник зобов'язується на власний ризик виконати роботи в обсязі і на умовах передбачених договором та додатковими угодами до нього, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити дані роботи. Підрядник не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку замовника, а сам організовує процес виконання робіт і зобов'язаний виконати усі роботи у повній відповідності до технічної документації.
Факт виконання відповідних робіт з боку підрядника засвідчується актами приймання-передачі наданих робіт. Факт оплати за виконані роботи - прибутковими і видатковими касовими ордерами, чеками про зняття готівки, відомостями на виплату грошей за 2017 рік.
У відповідності до норм Цивільного кодексу України діє принцип свободи договору.
Згідно ст.6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.
Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень в цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
В усіх цивільно-правових договорах (договорах підряду), укладених між АТ «НВО «Созидатель»та вищевказаними фізичними особами було чітко зазначено «певну роботу» в предметі договорів, доручає виконати «Замовник» «Виконавцю» як цього й вимагає стаття 837 Цивільного кодексу України, а саме:
- зазначено найменування певної роботи, яку зобов'язується виконати виконавець (в п.1.1. договорів підряду);
- зазначені обєкти (з визначенням адрес розташування), на яких виконавці зобовязуються виконати конкретну роботу;
- всі підрядні роботи були разовими та строк їх виконання за кожним з договорів підряду був тривалістю менше 1 календарного місяця;
- за всіма договорами підряду із виконавцями підписані ОСОБА_15 приймання виконаних робіт;
- за всіма договорами підряду замовник виконав п. 3.3. щодо сплати всіх обов'язкових податків та платежів, передбачених законодавством;
- роботи за деякими договорами підряду виконувались за нарядами-завданнями та було складено кошторис.
Згідно даних договорів факт надання послуг з боку виконавця засвідчується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які підписуються сторонами після надання послуг та є невідємною частиною даних договорів.
Відповідно до п. 2.1 договору замовник та підрядник встановлюють вартість виконання робіт по даному договору у додаткових угодах та фіксують у актах передачі-приймання робіт. Ціна роботи узгоджена у додаткових угодах до договору, включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану роботу.
Відповідно до ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно ст.ст.902-903 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто, у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Плата за договором про надання послуг. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи наведені норми, можна дійти висновку, що сторони, підписавши цивільно-правові договори підряду, дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, які не суперечать нормам чинного законодавства України, що відображено у відповідних договорах. У статті 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права
обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке
набрало законної сили.
Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.
Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Доказів наявності у цивільно-правового договорів підряду ознак нікчемних правочинів відповідачем не надано, як і не надано доказів визнання судом даного договору недійсним.
На підтвердження виконання сторонами вищезазначених договорів, позивачем надано відповідачу наступні документи:
- схеми посадових окладів керівників та фахівців ПАТ «НВО «Созидатель» від 01.08.2018 року;
- схеми окладів робітників з погодинною оплатою АТ «НВО «Созидатель» від 01.08. 2018 року;
- видатковий касовий ордер від 24.10. 2018 року № 293;
- видатковий касовий ордер від 24.10. 2018 року № 294;
- видатковий касовий ордер від 24.10. 2018 року № 295;
- видатковий касовий ордер від 24.10. 2018 року № 296;
- розрахункові відомості за вересень 2018 року;
- роздруківка електронного кабінету платника податків АТ «НВО «Созидадатель»;
- платіжне доручення № 599 від 05.10.2018 року;
- платіжне доручення № 600 від 05.10.2018 року;
- платіжне доручення № 601 від 05.10.2018 року;
- акти здачі прийняття робіт;
- заява ОСОБА_19 від 07.11.2018 року;
- пояснення ОСОБА_8 від 07.11. 2018 року;
- заява ОСОБА_20 від 07.11. 2018 року;
- заява ОСОБА_5 від 06.11. 2018 року;
- заява ОСОБА_4. від 07.11. 2018 року;
- заява ОСОБА_10 від 07.11. 2018 року;
- заява ОСОБА_12 від 07.11. 2018 року;
- пояснення ОСОБА_9 від 06.11. 2018 року;
- пояснення ОСОБА_3 від 07.11.2018 року;
- заява ОСОБА_7 від 07.11. 2018 року.
Чинне законодавство України не містить обов'язкових приписів, у яких випадках сторони зобов'язані укладати трудові договори, а в яких цивільно-правові договори (угоди) на виконання певних робіт, тому суд вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення відносин, і на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.
При цьому, слід зазначити, що зобов'язати підприємство та фізичну особу укласти трудовий договір, коли між ними фактично існують відносини іншого характеру, або ж визнати існуючий між ними договір недійсним не входить до компетенції органів Держпраці.
Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що до роботи не допускаються працівники, у тому числі посадові особи, які не пройшли навчання, інструктаж і перевірку знань з охорони праці.
Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» працівник це виключно та особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов'язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).
Оскільки фізичні особи залучалися АТ «НВО «Созидатель» до виконання робіт на підставі цивільно-правових, а не трудових договорів чи контрактів, вони відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону праці» не вважалися працівниками, а тому на них не розповсюджувалися положення статей 18 та 21 вказаного закону.
Виконавцями робіт за договорами підряду ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 надані письмові пояснення, що вони не мають претензій до позивача, працювати за цивільно-правовими угодами було їхнє бажання, роботи виконані в повному обсязі, оплату за виконані роботи проведено.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку передбачена періодичність надання послуг виконавцем, без фіксації конкретного графіку роботи з погодинною організацією праці, з обліком робочого часу та необхідністю дотримання виконавцем певного трудового розпорядку.
Судом з'ясовано, що оплата наданих послуг проводилась саме по факту наданих конкретних послуг за актами виконаних робіт, а не за сам процес виконання трудових обов'язків протягом трудового дня.
Отже, у разі надання послуг не на підставі трудового договору, а відповідно до договору про надання послуг (цивільно-правового договору), трудові відносини не виникають.
Враховуючи предмет укладених договорів та поняття трудового договору, аргументи відповідача про трудовий характер відносин між ПАТ «НВО «Созидатель» та фізичними особами не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.
Таким чином, висновки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про порушення ПАТ «НВО «Созидатель» вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України, ч.ч. 1,3 ст. 24 КЗпП України є помилковими, а тому прийнята на підставі цих висновків постанова про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН1754/251/АВ/ТД-ФС/723 від 20.11.2018 року є необґрунтованою і такою, що прийнята без врахування всіх істотних обставин.
Щодо порушень трудового законодавства, що виразилося у несвоєчасному проведенні індексації заробітної плати 5 працівників, суд зазначає наступне.
Згідно з п.29 Порядку № 295 заходи до притягнення обєкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.
Відповідно до абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
Отже, з положень п.29 Порядку № 295 та абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України вбачається, що за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, юридичні особи несуть відповідальність у вигляді накладення штрафу, притягнення до якої вживається одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспектування.
Відповідач зазначає про порушення позивачем ч.6 ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про оплату праці».
Так, згідно зі ст.95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.
Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.
Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.
Стаття 33 Закону України «Про оплату праці», від 24.03.95 № 108/95-ВР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин; далі Закон № 108) передбачає, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Згідно статті 11 Закону № 108 мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.
Стаття 12 Закону № 108 встановлює інші норми і гарантії в оплаті праці.
Так, згідно з вказаною статтею норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.
Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальнимидержавними гарантіями.
При цьому визначення «норми праці» наведені у ч.1 ст.85 КЗпП України, згідно з якою норми праці - норми виробітку, часу, обслуговування, чисельності - встановлюються для працівників відповідно до досягнутого рівня техніки, технології, організації виробництва і праці.
Гарантії і компенсації наведені, зокрема, у Главі VІІІ КЗпП України.
Тобто з положень ст.ст.11, 12 Закону № 108 випливає, що мінімальними гарантіями в оплаті праці є мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, а також норми оплати праці і гарантії та компенсації працівникам.
Разом з тим, у Законі України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 № 2017-III, наведено поняття «державні соціальні гарантії».
Так, у ч.2 ст.17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» наведені основні державні соціальні гарантії, до числа яких включаються: мінімальний розмір заробітної плати; мінімальний розмір пенсії за віком; неоподатковуваний мінімум доходів громадян; розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат.
У статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» наведені інші державні соціальні гарантії, відповідно до положень якої Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо: індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, передбачені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення» від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок № 1078).
Згідно з п.1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
У п.2 Порядку № 1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема: оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.
Стаття 2 Закону № 108, яка встановлює структуру заробітної плати, передбачає, що основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Згідно з п.п.2.2.7 п.2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України від 13.01.2004 № 5, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 за №114/8713, фонд додакової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять: суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників.
Аналіз наведених норм свідчить, що законодавець відрізняє поняття «мінімальні державні гарантії в оплаті праці» та «державні соціальні гарантії», відносячи, при цьому, мінімальний розмір заробітної плати і до основних мінімальних державних гарантій в оплаті праці, і до основних державних соціальних гарантій.
Разом з тим, індексація не є у розумінні ст.85 КЗпП України нормою оплати праці, не являється гарантією чи компенсацією для працівників, а входить до структури заробітної плати (до складу фонду додаткової заробітної плати), і застосується, як зазначено п.2 Порядку № 1078, до грошового доходу громадян у вигляді оплати праці, який включає гарантійні та компенсаційні виплати, а також індексація відноситься до інших державних соціальних гарантій, і не входить до числа мінімальних державних гарантій в оплаті праці.
Таким чином, враховуючи, що індексація не відноситься до мінімальних державних гарантій, визначених у ч.1 ст.12 Закону № 108, то і притягнення підприємства до відповідальності на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України є протиправним.
Крім того, суд додатково звертає увагу, що за вимогами п.29 Порядку №295 заходи до притягнення обєкта відвідування до відповідальності за недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису, чого у даному випадку не мало місця, оскільки припис складений 02.11.2018 року, а штраф накладено відповідачем 20.11.2018 року, що свідчить про недотримання відповідачем порядку, визначеного у п.29 Порядку № 295.
Враховуючи викладене, факт недотримання позивачем мінімальних державних гарантій, визначених у ч.1 ст.12 Закону № 108, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.
Таким чином, висновки Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про порушення ПАТ «НВО «Созидатель» вимог Порядку №1078 та ч.5 ст.95 КЗпП України є помилковими, а тому прийнята на підставі цих висновків постанова про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН1754/251/АВ/МГ-ФС/724 від 20.11.2018 року є необґрунтованою і такою, що прийнята без врахування всіх істотних обставин.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН1754/251/АВ/ТД-ФС/723 від 20.11.2018 року та №ДН1754/251/АВ/МГ-ФС/724 від 20.11.2018 року прийняті Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області протиправно, а відтак підлягають скасуванню.
Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до норм статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку із задоволенням позову, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровської області.
Керуючись, ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1754/251/АВ/ТД-ФС/723 від 20.11.2018 року, якою на приватне акціонерне товариство "Науково-виробниче обєднання "Созидатель" накладено штраф у розмірі 1 228 590,00 грн.
Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ДН1754/251/АВ/МГ-ФС/724 від 20.11.2018 року, якою на приватне акціонерне товариство "Науково-виробниче обєднання "Созидатель" накладено штраф у розмірі 186 150,00 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено 22 лютого 2019 року.

Суддя ОСОБА_21