Справа № 813/2846/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2019 рокуЛьвів№ 857/3108/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя - Сподарик Н.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 15 год 25 хв. 27 вересня 2018 року, повне судове рішення складено 02 жовтня 2018 року, у справі №813/2846/18 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» про накладення арешту на кошти, що знаходяться у банках,

В С Т А Н О В И В:

04.07.2018 Головне управління ДФС у Львівській області звернулось в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» (далі - Товариство), просило накласти арешт на кошти відповідача, що знаходяться в банках.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з довідкою ГУ ДФС у Львівській області №б/н від 16.05.2018 року про суму податкового боргу, по відповідачу обліковується заборгованість по платежах до бюджету у загальному розмірі 357 656,47 грн., при цьому контролюючим органом вживались заходи щодо стягнення з відповідача заборгованості в судовому порядку, однак заходи стягнення заборгованості в судовому порядку не призвели до погашення відповідачем податкового боргу. Суд першої інстанції врахував, що з метою виявлення наявного у відповідача майна, позивачем надсилались відповідні запити до Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області. Оскільки позивачем вжито належних заходів, спрямованих на розшук майна відповідача, яке б могло бути джерелом погашення податкового боргу, податковий борг не погашено відповідачем у повному обсязі, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для накладення арешту на кошти відповідача, що знаходяться у банках та задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2018 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків керівником податкового органу не приймалось. Скаржник вказує, що застосування арешту коштів є можливим лише у разі існування арешту майна, застосованого згідно з п.94.2 ст.94 ПК України. Скаржник звертає увагу, що арешт майна відповідача не підтверджено судом, тому відсутні підстави для застосування арешту коштів на рахунках відповідача. Крім того, зазначає, що доказів наявності у відповідача податкового боргу та відсутності майна для погашення цього податкового боргу позивачем до суду не надано. До того ж вказує, що наявні в матеріалах справи інкасові доручення надсилались не на всі відомі податковому органу рахунки боржника.

Головне управління ДФС у Львівській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначило, що заборгованість відповідача підтверджується довідкою про податкову заборгованість, відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.02.2018 нерухоме майно у відповідача відсутнє, згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 29.05.2018 №11-13-0.2-5332/2-18 земельних ділянок у власності та користуванні не зареєстровано, а тому контролюючий орган мав законодавчі підстави для звернення до суду з позовною заявою. Також звертає увагу, що чинне законодавство розмежовує порядок накладення адміністративного арешту на майно платника податків, відмінне від коштів, та арешту коштів платника податків.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції, скаржник в судове засідання повноважного представника не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» зареєстроване як юридична особа 16.03.2009, перебуває на податковому обліку в Залізничній ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області.

Відповідно до Довідки ГУ ДФС у Львівській області станом на 16.05.2018 податкова заборгованість ТОВ «Львівський будівельний холдинг» становить з податку на додану вартість - 232 092,83 грн., з податку на прибуток - 125 563,64 грн., всього - 357 656,47 грн.

У серпні 2017 Товариству скерована податкова вимога №11210-17 від 08.08.2017 про сплату суми податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями, згідно з якою загальна сума податкового боргу за узгодженими грошовими зобов'язаннями станом на 07.08.2017 становила 105 619,64 грн. Вказана податкова вимога отримана Товариством 23.08.2017, однак це не привело до погашення податкового боргу.

Зважаючи на положення пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України, нові податкові вимоги платнику податків не надсилалися.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.11.2017 у справі №813/4019/17 за позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» про стягнення коштів за податковим боргом повністю задоволено позовні вимоги ГУ ДФС у Львівській області і стягнуто з рахунків Товариства у банках, обслуговуючих такого платника податків, до бюджету 114 619,64 грн. податкового боргу. При цьому встановлено, що Товариство має податковий борг з податку на прибуток - 114 619,64 грн., а саме: 90 00,00 грн. - основний платіж, 67 195,72 грн. - основний платіж по акту, 33 626,00 грн. - штрафні санкції - залишок несплаченого зобов'язання, яке виникло відповідно до податкової декларації за 2017 рік та податкового повідомлення-рішення від 14.07.2017 №001211406 винесеного на підставі акту перевірки від 08.06.2017 року №13/13-01-14-06/36416850). Нарахована пеня у сумі 4 797,92грн.

Вказана постанова суду Товариством не оскаржувалась та набрала законної сили 09.01.2018.

На виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду 22.11.2017 у справі №813/4019/17 ГУ ДФС у Львівській області направляло в АТ «Укрбудінвестбанк», ПАТ «АБ Радабанк», ПАТ «Банк Альянс», ПАТ «Кредобанк», Філію-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк», ПАТ «Оксібанк», ПАТ «Банк Кредит Дніпро» (які обслуговують Товариство) інкасові доручення (розпорядження) на стягнення податкового боргу: №43 від 09.02.2018, №44 від 09.02.2018, №45 від 09.02.2018, №46 від 09.02.2018, №47 від 09.02.2018, №48 від 09.02.2018, №49 09.02.2018, №51 від 09.02.2018 року, №52 від 09.02.2018, №53 від 09.02.2018 на суму податкового боргу у розмірі 114 619,64 грн., проте інкасові доручення повернулись без виконання, у зв'язку із відсутністю коштів на рахунках платника.

Оскільки, Товариством не вчинено жодних дій, спрямованих на погашення податкового боргу, ГУ ДФС у львівській області звернулось із позовом щодо накладення арешту на кошти Товариства, що знаходяться у банках.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов'язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до ст.15 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Підпунктом 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України передбачено обов'язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Згідно з підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України закріплено право контролюючого органу звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Наведена законодавча норма встановлює одночасно як право податкового органу на звернення до суду з вимогою про накладення арешту на кошти платника податків, так і підстави для реалізації цього повноваження. Такими підставами є: 1) відсутність майна, за рахунок якого може бути погашений податковий борг; 2) недостатність такого майна для погашення суми податкового боргу через те, що балансова вартість цього майна менша за відповідну суму податкового боргу; 3) майно не може бути джерелом погашення податкового боргу у відповідній сумі.

При цьому, встановленню підлягає відсутність відповідного майна не взагалі, а саме на момент, коли у податкового органу виникає право на стягнення податкового боргу, в іншому разі вимога про застосування арешту коштів буде передчасною, оскільки не виключається, що на момент пред'явлення відповідної вимоги майно, за рахунок якого можна погасити податковий борг, буде наявним.

Відповідно до фінансового звіту Товариства від 31.12.2014, який, як зазначено позивачем, є останнім, балансова вартість майна Товариства становить 116 000 грн., що менше суми податкового боргу (а.с.62).

Згідно з даними Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 31.08.2017 за ТОВ «Львівський будівельний холдинг» зареєстровані два транспортні засоби - MERSEDES-BENZ VITO 2007 року та ЗАЗ FORZA 2011 року.

Відповідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 09.11.2017 на майно Товариства накладено обтяження (податкова застава) на підставі статті 88 та статті 89 Податкового кодексу України згідно з акту опису майна №19809/10/13-01-17-04-09/46 від 08.11.2017. Майно відчужується за погодженням з обтяжувачем.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.02.2018 нерухоме майно у Товариства відсутнє.

Згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Львівській області від 29.05.2018 №11-13-0.2-5332/2-18 земельних ділянок у власності та користуванні Товариства на території області не зареєстровано.

Товариством доказів на підтвердження наявності майна (рухомого, нерухомого) балансова вартість якого є достатньою для погашення узгодженої суми податкових зобов'язань, а також доказів відсутності податкового боргу (погашення такого) до матеріалів справи не долучено, судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи не здобуто.

Щодо аргументів скаржника про можливість застосування арешту коштів лише у разі існування арешту майна, застосованого згідно з п.94.2 ст.94 ПК України, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що в даному випадку з'ясуванню підлягають випадки та підстави звернення контролюючого органу щодо застосування арешту коштів та арешту майна платника податків.

Так, згідно з пунктом 94.1 статті 94 ПК України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом.

Норми статті 94 ПК України регулюють застосування адміністративного арешту незалежно від його предмета та за своїм змістом однаково охоплюють як арешт коштів, так і арешт іншого майна.

Пунктом 94.2 статті 94 ПК України встановлено обставини за яких може застосовуватись арешт майна.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 94.6.2 пункту 94.6 статті 94 ПК України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Водночас у підпункті 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України передбачені інші, додаткові випадки накладення арешту на кошти платника податків, крім тих, що визначені статтею 94 цього Кодексу.

Адміністративний арешт коштів платника податків не є похідним від адміністративного арешту майна та може бути застосований за рішенням суду за зверненням контролюючого органу без прийняття таким органом рішення про накладення адміністративного арешту на майно платника податків та його підтвердження у встановленому законом порядку.

В свою чергу, відсутність умов для застосування арешту коштів платника податків, передбачених пунктом 94.2 статті 94 ПК України, за наявності умов, встановлених підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України, не може бути підставою для відмови у застосуванні арешту коштів на рахунках платника податків, оскільки норма підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України є імперативною і обов'язковою до виконання.

Норми підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2 статті 94 ПК України не заперечують за змістом одна одну, оскільки регулюють різні правовідносини. Норми пункту 94.2 ПК України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України регулює інше коло суспільних відносин, а саме питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації - за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.

Таким чином, законодавець передбачив два види арешту майна в залежності від підстав та порядку його застосування: адміністративний арешт майна, в тому числі грошових коштів на банківському рахунку, як спосіб забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом, який в залежності від виду майна застосовується за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу або судовим рішенням; арешт коштів та інших цінностей платника податків, що знаходяться у банку, який застосовується за рішенням суду як спосіб забезпечення погашення податкового боргу, підставою для застосування якого є відсутність або недостатність у платника податків майна для погашення податкового боргу.

Разом з тим, сума коштів, на яку накладається арешт, не повинна перевищувати суму податкового боргу, право на стягнення якої наявне в контролюючого органу на момент прийняття судом рішення про застосування адміністративного арешту. Тобто, арешт може стосуватися лише тих коштів, які є необхідними для виконання певних зобов'язань платника податків, зокрема, щодо погашення податкового боргу.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 лютого 2019 року (справа №813/4345/16).

Отже, у питанні правильності визначення підстав застосування адміністративного арешту коштів платника податків приписи підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України є спеціальними щодо приписів інших статті 94 ПК України, які є загальними в частині визначення підстав для застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Звертаючись до суду із даним позовом у липні 2018 року, контролюючий орган з посиланням на підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості відповідача перед бюджетом станом на 16.05.2018, судовим рішення про стягнення податкового боргу з Товариства та неможливістю виконання такого, а також відсутністю у Товариства майна за рахунок якого можливе погашення податкового боргу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки позивачем вжито належних заходів, спрямованих на розшук майна відповідача, яке б могло бути джерелом погашення податкового боргу, податковий борг не погашено відповідачем у повному обсязі, а тому наявні встановленні підпунктом 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 ПК України підстави для накладення арешту на кошти відповідача, що знаходяться у банках та задоволення позову.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви підставності накладення арешту на кошти відповідача, що знаходяться в банках, на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівський будівельний холдинг» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду 27 вересня 2018 року у справі №813/2846/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 07.03.2019