Справа № 1340/5267/18
Суддя: Костецький Назар Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/5267/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючий-суддя Костецький Н.В.,

секретар судового засідання Витвицька В.П..,

за участю:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

представник відповідача та третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії, -

встановив:

громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної міграційної служби України, у якій просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.10.2018 № 353-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 05.11.2018 ОСОБА_1 отримав повідомлення від 31.10.2018 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.10.2018 № 353-18. Позивачеві відмовлено на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Вказує на протиправність та необґрунтованість рішення відповідача. Стверджує, що ОСОБА_1 є мусульманином і членом Ісламської політичної партії ОСОБА_6 Ісламі, у звязку з чим має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, через політичні і релігійні переконання та побоювання увязнення, не може повернутися до країни походження ОСОБА_4. Вважає, що відповідач підійшов формально та поверхнево до оцінки всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Оскаржене рішення суперечить статті 28 Конституції України та статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Позивач додатково пояснив, що він є громадянином ОСОБА_4 та приїхав в Україну через обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у звязку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізбут Тахрір Аль-Ісламі (далі ХТІ), яка є забороненою у РФ та в ОСОБА_7 ОСОБА_4. Назвав обставини, які зумовили його звернення за захистом в Україні: побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин; через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необґрунтованого та незаконного увязнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження ОСОБА_4, лише за фактом членства в "ХТІ". Свої доводи обґрунтовував посиланням на письмові докази, які подавав при зверненні до ГУ ДМС України у Львівській області, і які ДМС України не були взяті до уваги. Позивач просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача, подав відзив на позовну заяву від 02.01.2019 (вх. № 17), у якому зазначає, щодо правомірності оскарженого рішення, прийнятого з ретельним зясуванням усіх обставин. Відповідно до вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача (заявника) та оформлено матеріали особових справ № 2018LV0015 щодо ОСОБА_1 Вважає, що Державна міграційна служба України, у повному обсязі дослідила матеріали особової справи та дійша обгрунтованого висновку про відмову громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбою Халімовичу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідачів, свідка дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у с. Бахшитеп, Тайлакський район, Самаркандська область, Республіки Узбекистан, є громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_4, за національністю - узбек, за віросповіданням - мусульманин. Вільно володіє узбекською, російською та таджицькою мовами.

14.03.2018 ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_5 управління Державної міграційної служби України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення ОСОБА_1 побоювання стати жертвою переслідування в ОСОБА_4 та Російській Федерації за політичні та релігійні переконання.

Під час подачі анкети-заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.03.2018 № 2018LV0013 позивач повідомив, що являється членом ісламської політичної організації ОСОБА_6 аль Ісламі.

Під час співбесід 27.03.2018 та 18.04.2018 ОСОБА_1 повідомив, що в країні громадянської приналежності та РФ заявника перслідували спецслужби та правоохоронні органи за те, що він являється членом політичної партії Хізбут-Тахрір, до якої вступив в 2015 році.

В країні походження у заявника залишилася його сімя, зокрема дружина-Олімова Зілола Холовна, дочка-Халімова Насіба Сафарбой кизи та син ОСОБА_9. Вони проживають в ОСОБА_7 ОСОБА_4, Самаркандська область, с. Тайляк.

Зі слів заявника в країні походження він здобув середню освіту, іншої освіти немає. В ОСОБА_4 працював різноробочим, займався ремонтними роботами. Останнє місце роботи в РФ в Москві - продавець шаурми.

В 2004 році заявник вперше поїхав з ОСОБА_4 в Російську Федерацію щоб працювати на деякий час. ОСОБА_1 декілька раз, включно до 2010 року, виїзджав до РФ на роботу. З 2010 року ОСОБА_1 побоюючись переслідування зі сторони спецслужб ОСОБА_4, за те що йому була близькою ідеологія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», прийняв рішення остаточно покинути ОСОБА_4 та перебрався до Російської Федерації.

За інформацією, отриманою від УСБУ у Львівській області (лист від 29.05.2018 № 62/2/3-2147п) відомості щодо обставин, за наявності яких ОСОБА_1, не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутні.

Дані про особу встановлено на підставі копії паспорта громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_4, виданого 17.07.1999 СE№ 1243455.

31.08.2018 ГУ ДМС України у справі № 2018LV0015 складено Висновок про відмову у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у заявника відсутні умови для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

12.10.2018 ДМС України прийнято рішення № 353-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_4 ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захист, у звязку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту(т. 1, а. с. 45).

Повідомленням від 31.10.2018 № 142 повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із рішенням від 12.10.2018 № 353-18 позивач звернувcя до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту, які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН Про обовязки та стандарти доказування у заявах біженців 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні (далі Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскарженому рішенню ДМС України 12.10.2018 № 353-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_4 ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд враховує таке.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він, має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув'язнення не може повернутися до країни походження ОСОБА_7 ОСОБА_4.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачам у наданні захисту в Україні, містяться у висновку від 31.08.2018 (том 1, а.с. 48-70).

Відповідач виходив з того, що партія Хізб ут-Тахрір заборонена більш ніж у 20 країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи Хізб ут-Тахрір альІсламі та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації не вважається за можливе.

Заявник вступив в партію в 2015 році в РФ, що підтверджується довідкою, яка видана російським відділенням в м. Москва в 2015 році. Разом з тим на час вступу заявника в ряди партії Хізб ут-Тахрір на території Російської Федерації дана організація була заборонена згідно з рішенням Верховного Суду Російської Федерації від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116, «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі») визнана терористичною та її діяльність на території Російської Федерації заборонена.

Незважаючи на це, заявник свідомо вступив до лав партії на території РФ, пояснюючи це тим, що партія не є насильницькою та його віра є сильнішою за страх, продовжував брати участь в цій партії, продовжував відвідувати партійні на той час в Російській Федерації не думав покидати її ряди, а навпаки це його більш мобілізувало на проповідування ісламу, закликаючи людей до ісламу у формі бесіди як цього прагне та визнає партія «Хізб ут-Тахрір».

Відповідно до п. 56 ч. 1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належного заявникам буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання. Водночас, ризик можливого покарання заявників у країні у країні громадянської належності не перевищує загального ризику покарань, яке застосовується до інших громадян фігурантів кримінальних справ, повязаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

За таких обставин, вважає, що позивач у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику не буде завдано серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання їх особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо діяльності політичної партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі (Партія ісламського визволення), то така є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у ОСОБА_3 також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема Amnesty International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10, зазначив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії, ОСОБА_4 та Україні) Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому в Україні Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія. Зазначили, що позивач є членом партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та приїхав в Україну, у звязку із проблемами, які виникли в країні походження. Також підтвердили переслідування громадян ОСОБА_7 ОСОБА_4, Російської Федерації, за участь партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі, активні мусульмани, які займаються публічною діяльністю, зникають безвісти.

Суд встановив, що Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах ОСОБА_11, Південної та ОСОБА_12). В даний час Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена в Німеччині, Росії, ОСОБА_4 та деяких країнах ОСОБА_11 (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах ОСОБА_11 вона заборонена як екстремістська за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі заборонена як терористична організація, є Росія.

Водночас Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та її члени відсутні в оновленому списку санкцій ОСОБА_13 Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011) та 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, Аль-Каїді та пов'язаними з ними особами, группами, підприємствами та організаціями (http://www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно інформації з відкритих незалежних джерел, зокрема, ОСОБА_13 Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд звертає увагу, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_4 ОСОБА_1 в рамках чинного законодавства країни їх походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Вказані вище обставини підтверджені також показаннями свідка ОСОБА_10, які враховуються судом при ухваленні рішення у даній справі.

Разом з тим, під час співбесіди 27.03.2018 та 18.04.2018 та в анкеті ОСОБА_1 ствердив, що являється членом партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі. Він вступив в ряди партії, тому що вважав себе зобовязаним вступити в цю партію для того щоб закликати, доносити знання про іслам так як це робить партія.

Згідно з інформацією по країні походження, чимало членів "Хіхб ут-Тахрір" викривають через відношення до тероризму. Правоохоронні органи ОСОБА_4 у рамках заходів «Чистка-Антитерор» регулярно затримують представників міжнародної терористичної «Хізб ут-Тахрір». Останнім часом в Ташкенті було затримано декілька екстремістів, в ході затримання вилучено заборонену літературу і електронні носії, наяких містилися записи, які пропагують ідеї «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі». За фактом затримання порушено кримінальну справу за статтею «Створення, керівництво, участь у релігійних, екстремістських, сепаратиських чи інших заборонених організаціях». Дана стаття передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від пяти до 15 років. Партія ісламського визволення («Хізб ут- Тахрір аль-Ісламі») у ряді країн світу визнана терористичною, в РФ діяльність партії «Хізб ут-Тахрір» заборонена рішенням Верховного суду від 2003 року. Росія стала першою країною, яка признала партію «Хізб ут- Тахрір» екстремістською організацією, активісти якої переслідуються законом. Останнім часом в різних регіонах РФ в ОСОБА_3, Татарстані також в Ставропольському краї, зокрема в Махачкалі, було затримано активістів релігійно - екстремістської організації, порушено чимало кримінальних справ.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Як на доказ того, що в ОСОБА_7 ОСОБА_4 порушуються права мусульман та членів ХТІ позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів ХТІ переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях увязнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, бють та застосовують тортури) (т. 1 а.с. 87-100, 163-236, т. 2 а.с.22-135).

Також, представником позивача було надано суду судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивача існують обєктивні побоювання за своє життя, свободу та здоровя.

Позивачем долучено до матеріалів справи вирок Самардканського обласного суду від 17.05.2017, яким засудоджено ОСОБА_14 до позбавлення волі строком 7 років.

У зазначеному вироку встановлено, що підсудний ОСОБА_15 з групою осіб, а саме ОСОБА_16, ОСОБА_17, Ігамбердієвим Хамідом Аліджоновичем, Джумаєвим Іхтійром Батійоровичем, ОСОБА_18, ОСОБА_19 Сайфієвичем, ОСОБА_20, ОСОБА_1 Сафарбоєм Халімовичем, ОСОБА_1 Суратом Толібовичем, ОСОБА_21, наступних осіб, особистість яких встановлюються за імям «Бегзод» з Самаркандської області, «Хамід» з Ферганської області, «Мубін» з ОСОБА_7 Таджикистан, «Анвар», «Шухрат» (кличка «Газель»), «Абдулла» за кличкою «Хожі ака», за імям «Фаррух» з ОСОБА_7 Киргизстан та іншими особами, вступив у попередню злочинну змову, маючи на меті цілі створеної злочинної групи, скоїв навмисне злочини, спрямовані на зміни в неконституційний спосіб чинного державного устрою ОСОБА_7 ОСОБА_4, захоплення влади або відсторонення від влади законно обраних або призначених представників влади, або заклики до порушення неконституційним шляхом територіальної цілісності ОСОБА_7 ОСОБА_4 або участю в діяльності релігійної екстремістської організації «Хизб ат-тахрир ал-ісломій» (скорочено «Хизбут тахрир», в перекладі з арабського «Партія перемоги»).

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач у разі його повернення в країну походження.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується те, що управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивача у політичній партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. (т. 1, а.с. 158).

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач не є біженцем, оскільки не переслідується за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, однак потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, тобто, тривалого увязнення через участь у забороненій на території ОСОБА_7 ОСОБА_4 та Російської Федерації партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в ОСОБА_7 ОСОБА_4, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через своє активне членство у Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в ОСОБА_7 ОСОБА_4, й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення від 12.10.2018 № 353-18 про відмову у визнанні громадянина громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом. На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх субєктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України від 12.10.2018 № 353-18 про відмову у визнанні громадянина громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобовязання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п. 25 Постанови № 3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобовязати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобовязати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб'єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

Відтак, позовна вимога про зобовязання Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства задоволенню не підлягає.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно розглянути заяву громадянинаУзбекистану ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обовязковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, зокрема щодо підстав скасування оскарженого рішення від 12.10.2018 № 353-18.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України Про судовий збір, звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 242 - 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.10.2018 № 353-18 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву, громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 12.10.2018 № 353-18.

4. У задоволенні позовної вимоги про зобовязання Державну міграційну службу України визнати громадянина ОСОБА_4 ОСОБА_1 Сафарбоя Халімовича біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.03.2019.

Суддя Костецький Н.В.