Справа № 569/10738/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 березня 2019 року

Київ

справа №569/10738/16-а

адміністративне провадження №К/9901/18680/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу №569/10738/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання відновити виплату пенсії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, ухвалену у складі колегії суддів: головуючого судді Майора Г.І., суддів: Бучик А.Ю., Шевчук С.М.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_2, через свого представника - ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просив суд визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у відновленні виплати пенсії, починаючи із 7 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача відновити виплату його пенсії його довіреному представнику ОСОБА_3 із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством, починаючи із 7 жовтня 2009 року.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 його довіреному представнику ОСОБА_3, починаючи з 7 жовтня 2009 року із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 551,20 грн.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, які полягають у відмові відновити виплату пенсії ОСОБА_2, починаючи з 18 липня 2016 року.

Зобов'язано Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2, починаючи з 18 липня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Як встановлено, ОСОБА_2 перебував на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду Україні Рівненської області та з 03.10.2003 по червень 2005 року отримував пенсію за віком, тобто до виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки.

18 липня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись на відсутністю відповідної міждержавної угоди між Україною та Сполученими Штатами Америки.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду зх. даним позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач постійно проживає в США, тому він має право на відновлення виплати раніше призначеної йому пенсії його представнику ОСОБА_3, із наступними її перерахунками, що були визначені законодавством України, починаючи з 7 жовтня 2009 року.

Апеляційний суд, скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, мотивував своє рішення тим, що для захисту порушеного права позивач до 18.07.2016 не вчинив дій щодо звернення до органу ПФУ про поновлення виплати пенсії, а тому його права підлягають захисту саме з часу звернення до пенсійного органу шляхом зобов'язання відновити виплату раніше призначеної ОСОБА_2 пенсії.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, представник позивача подала касаційну скаргу. Просить скасувати постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року та залишити в силі постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2016 року.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У поданих запереченнях відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Суд, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що безумовно позивач, як громадянин України, має право на виплату призначеної йому пенсії, проте з визначенням дати її відновлення в межах строків звернення до суду, передбачених КАС України.

Стосовно вимоги представника позивача щодо відновлення виплати пенсії з 07.10.2009, суд зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу у позивача виникло право на відновлення виплати пенсії як особі, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Отже, до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України.

Позовна заява направлена до суду 23.08.2016 що підтверджується відбитком поштового штемпеля на конверті, тобто в межах шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення до відповідача із заявою про відновлення порушеного права (18.07.2016), отже позов підлягає задоволенню від дати звернення до органу ПФУ з 18.07.2016, а вимоги за період з 07.10.2009 по 22.02.2016 слід залишити без розгляду.

В задоволенні позову в частині вимог за період з 23.02.2016 по 17.07.2016 слід відмовити, оскільки в межах шестимісячного строку, встановленого статтею 99 КАС України, позивач для захисту порушеного права в цей період не вчинив активних дій щодо звернення до органу ПФУ, що зумовлює необізнаність суб'єкта владних повноважень щодо необхідності відновлення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги за період з 7 жовтня 2009 року по 22 лютого 2016 року залишити без розгляду.

В задоволенні позовних вимог за період з 23 лютого 2016 року по 17 липня 2016 року- відмовити.

Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог за період з 18 липня 2016 року - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

В.М. Кравчук ,

Судді Верховного Суду