Справа № 640/1153/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2019 року № 640/1153/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Вовка П.В., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправними рішення та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач, ГУ ПФУ в м. Києві), в якому просила:

визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії позивачу за вислугу років, відповідно до п. «а» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на її заяву, подану разом із додатками 17 жовтня 2018 року;

визнати бездіяльність відповідача, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву, нарахувати та призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі її заяви, поданої із додатками, з часом її подання та з урахуванням у тому числі довідок про підтвердження наявного виробничого стажу для призначення пенсії;

зобов'язати відповідача подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення відповідного до ч. 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що документи для призначення пенсії за віком на пільгових умовах надано позивачем у повному обсязі, страховий стаж підтверджено відповідними документами, а тому законних підстав для відмови у призначенні пенсії не було.

Також представник позивача стверджує, що Луганська міська багатопрофільна лікаря № 2 утворена відповідно до законодавства України набагато раніше початку конфлікту на Сході України та дії Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

При цьому, представник позивача посилається на те, що довідки надано ще у березні 2015 pоку, проте відповідачем не призначено пенсію позивачу за заявою про призначення пенсії, подану разом із додатком, а при повторному зверненні 17 жовтня 2018 року також було відмовлено.

Таким чином, представник позивача вважає, що бездіяльність відповідача, яка виразилася у непризначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах на її заяву, подану із додатком 05 березня 2015 року, та відповідь від 07 квітня 2015 року за № К-113/09, та заяву із додатком від 17 жовтня 2018 року, відповідь від 08 листопада 2018 року за № 107660/03, про відмову у призначення пенсії за віком на пільгових умовах, є незаконною, протиправною та необґрунтованою.

У відзиві представник відповідача посилається на те, що довідки, надані позивачем не можуть бути зараховані в силу вимог статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а також, що дії відповідача є правомірними, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 28 лютого 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в м. Києві в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в м. Києві, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву від 05 березня 2015 року, залишено без розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача не конкретизує у позовних вимогах за який саме період чи з якими саме обставинами (зверненням) пов'язана вимога про визнання бездіяльності відповідача, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву.

Так само позивач не конкретизує у позовних вимогах якою, на його думку, необхідно визнати бездіяльність відповідача.

В той же час, суд виходить з того, що в силу вимог п. 4 ч. 1 статті 5, п. 4 ч. 2 статті 245 КАС України та з огляду на зміст позовної заяви (т. 1 а.с. 11-12) вбачається, що позивач вважає таку бездіяльність протиправною та пов'язує її в першу чергу з заявою, поданою відповідачу 05 березня 2015 року (т. 1 а.с. 30) та з отриманою відповіддю УПФУ в Шевченківському районі м. Києві від 07 квітня 2015 року за № К-113/09 (т. 1 а.с. 31).

При цьому, позивачем також надано до позову заяву від 27 березня 2015 року, в якій вона просила надати їй роз'яснення стосовно відмови у прийомі довідок з місць роботи для нарахування подвійного стажу, а також просила надати зразок потрібної довідки (т. 1 а.с. 32).

З матеріалів справи також видно, що листом від 07 квітня 2015 року № К-113/09 відповідач повідомив позивачу, що остання перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію по інвалідності III групи в розмірі пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зарахування пільгового стажу роботи до Списку № 1, № 2 в подвійному розмірі проводиться при надані уточнюючої довідки з установи в якій працює особа, з посиланням на статтю 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Отже, зарахувати до страхового стажу позивача в подвійному розмірі період роботи з 01 серпня 1984 року по 02 листопада 1988 року на підставі уточнюючої довідки від 25 вересня 2012 року № 456 та з 23 лютого 1990 року по 22 жовтня 2014 року на підставі уточнюючої довідки від 19 лютого 2015 року № 33 немає законних підстав, оскільки довідки видані з порушенням вимог чинного законодавства. При цьому, відповідачем зазначено, що для можливого зарахування таких періодів роботи до страхового стажу в подвійному розмірі, необхідно надати уточнюючі довідки, оформленні відповідно до вимог чинного законодавства, з лікарень, в яких позивач працювала. Також відповідач вказав, що підстав для надання зразка довідки не вбачає, оскільки повну відповідальність за правильність видачі довідки несе саме та організація, яка її видає.

Разом з тим, позивачем долучено до позовної заяви лише вказану уточнюючу довідку Луганської міської багатопрофільної лікарні № 2 від 19 лютого 2015 року № 33 (т. 1 а.с. 36).

Таким чином, про бездіяльність відповідача, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву від 05 березня 2015 року позивач дізналась щонайменше у квітні 2015 року з вказаного листа від 07 квітня 2015 року № К-113/09, з огляду на що суд ухвалою від 28 лютого 2019 року залишив позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в м. Києві в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в м. Києві, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву від 05 березня 2015 року, у тому числі виходячи з листа відповідача від 07 квітня 2015 року № К-113/09, без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2018 року позивач звернулась до ГУ ПФУ в м. Києві з заявою (т. 1 а.с. 34) про перерахування їй пенсії з урахуванням довідки про право на подвійний стаж, до якої додала довідку (т. 1 а.с. 37-38) в одному екземплярі.

З вказаної довідки Луганської міської багатопрофільної лікарні № 2 від 29 червня 2017 року № 06/107 видно, що позивач дійсно працювала в цій лікарні з 23 лютого 1990 року (наказ від 24 лютого 1990 року № 25) по 22 жовтня 2014 року (наказ від 22 лютого 2014 року № 160-ок на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічного відділення з койками інтенсивної терапії, дані підтверджені наказами ОК, особовими рахунками за 1990-2014 роки. З 28 серпня 2004 року по 08 вересня 2004 року знаходилась у відпустці без збереження заробітної плати (наказ від 23 серпня 2004 року № 173 - 12 календарних днів).

За результатами розгляду такої заяви та вказаної довідки, відповідач листом від 08 листопада 2018 року № 107660/03 (т. 1 а.с. 35) повідомив позивачу, що позивач перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за вислугу років працівникам охорони здоров'я згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 з 01 грудня 2014 року на територіях, які тимчасово не контролюються українською владою, органи державної влади, в тому числі Пенсійного фонду України, не функціонують.

Крім того, зважаючи на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території Україні», зокрема, статті 9, будь-які запити, звернення, довідки чи інші документи, підготовлені або видані з території, які непідконтрольні українській владі, не підлягають реєстрації та виконанню.

Зважаючи на викладене, відповідач відмовив в перерахунку пенсії позивачу по стажу, не погоджуючись з якою, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. «б» ч. 1 статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 60 вказаного Закону встановлено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров'я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров'я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров'я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

При цьому, відмова у перерахунку пенсії позивачу по стажу пов'язана саме з тим, що довідка підготовлена та видана на території, яка непідконтрольна українській владі - місто Луганськ, з посиланням на розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 та норми статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території Україні», тобто відповідач не розглядав зміст довідки по суті порушеного перед ним питання, а відмовив у перерахунку у зв'язку з неприйнятністю такої довідки до виконання.

Дійсно, до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (Додаток 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085 (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2018 року № 79-р) віднесено міста обласного значення (у тому числі всі населені пункти, які адміністративно підпорядковані міським радам цих міст), у тому числі місто Луганськ.

В той же час, згідно з ч.ч. 1-3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території Україні» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а (адміністративне провадження № К/9901/37179/18) у 1971 році Міжнародний суд Організації Об'єднаних Націй (далі -ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» вказав, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18 грудня 1996 року, §45), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року). «Зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, на думку суду, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав людини ніяким чином не легітимізує таку владу.

Так, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року (приклади у додатках 1, 2).

Відповідно до п. 10 такого Порядку для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Згідно з п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

У справі, яка розглядається не є спірним те, що позивач працювала на роботах за Списком № 2 у відповідний період, за яким вона має право на отримання пільгової пенсії, проте відповідач відмовив позивачу у зарахуванні до страхового стажу в подвійному розмірі період роботи, зазначений у довідці від 29 червня 2017 року № 06/107, підготовленої та виданої на території, яка непідконтрольна українській владі.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, в контексті оцінки документу, виданого закладом, що знаходиться на території, яка непідконтрольна українській владі, як доказу, оскільки його неприйняття призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 569/14531/16-а (адміністративне провадження № К/9901/37179/18).

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення ГУ ПФУ в м. Києві про відмову у перерахунку пенсії позивачу у зв'язку з підготовкою та видачею довідки від 29 червня 2017 року № 06/107 на території, яка непідконтрольна українській владі, викладене у листі від 08 листопада 2018 року № 107660/03 є протиправним та підлягає скасуванню.

Поряд з цим, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений п. 4 ч. 3 статті 2 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в м. Києві, викладеного у листі від 08 листопада 2018 року № 107660/03.

Суд не вбачає належних правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка виразилася у непризначені позивачу пенсії за вислугу років на її заяву із додатком від 17 жовтня 2018 року, оскільки в даному випадку право позивача вже захищено шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача, викладеного у листі від 08 листопада 2018 року № 107660/03, за результатами розгляду такої заяви. Крім того, в межах спірних правовідносин має місце саме відмова у перерахунку пенсії позивачу, викладена у листі, а не протиправна бездіяльність відповідача щодо такого перерахунку.

Стосовно ж позовних вимог в частині нарахування та призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі її заяви, поданої із додатками, з часом її подання та з урахуванням у тому числі довідок про підтвердження наявного виробничого стажу для призначення пенсії, суд зазначає наступне.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічне по своїй суті поняття дискреційних повноважень міститься у п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року № 1395/5, а саме - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

При цьому, межі дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень висвітлені у науковому висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (https://supreme.court.gov.ua/supreme/pro_sud/naukovi_visnovki/nauk_visnovok_01_03_2018).

Так, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.

З огляду на те, що відповідач не розглядав зміст довідки від 29 червня 2017 року № 06/107 по суті порушеного перед ним питання, а відмовив у перерахунку у зв'язку з неприйнятністю такої довідки до виконання через вказані вище підстави, що визначено судом необґрунтованим та безпідставним, слід дійти висновку, що відповідач не виконав свої дискреційні повноваження в цій частині - не дослідив довідку по своїй суті та не надав їй відповідну оцінку, зокрема, чи відповідає вона чинному законодавству щодо змісту - наявної в ній інформації, чи достатньо такої інформації для перерахунку.

При цьому, з огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим статтею 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Відтак, зобов'язання відповідача нарахувати та призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі її заяви, поданої із додатками, з часом її подання та з урахуванням у тому числі довідок про підтвердження наявного виробничого стажу для призначення пенсії, буде втручанням у дискреційні повноваження ГУ ПФУ в м. Києві, з огляду на що вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Водночас, згідно з ч. 2 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку відповідача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та захистити порушені права позивача шляхом зобов'язання ГУ ПФУ в м. Києві повторно розглянути заяву позивача від 17 жовтня 2018 року з додатком - довідкою від 29 червня 2017 року № 06/107, по суті порушеного у ній питання.

Стосовно ж вимоги позивача зобов'язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням судового рішення є правом, а не обов'язком суду, а також зважаючи на приписи статті 14 КАС України щодо обов'язковості судових рішень, статті 287 КАС України щодо можливості сторони виконавчого провадження оскаржити дії державного виконавця в ході виконання судового рішення, та на відсутність об'єктивних обставин, які вказують на невиконання відповідачем рішення суду, суд не вбачає підстав для зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Згідно з положеннями статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності своїх дій.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки з матеріалів справи вбачається вчинення відповідачем протиправних дій, які не відповідають наведеним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

За таких умов, судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (03113, АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16; ) про визнання протиправними рішення та бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, викладене у листі від 08 листопада 2018 року № 107660/03.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17 жовтня 2018 року з додатком - довідкою від 29 червня 2017 року № 06/107, по суті порушеного у ній питання.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати по сплаті судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення відповідно до статті 255 КАС України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк