Справа № 820/4953/18
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 р.Справа № 820/4953/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Тацій Л.В.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороз М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018, суддя Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 12.10.18 по справі № 820/4953/18

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_1, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, третя особа: ОСОБА_2

про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Дельта банк", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_1, Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1 № 15185193 від 15.08.2014 про припинення іпотеки;

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1 № 15184928 від 15.08.2014 про припинення обтяження нерухомого майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2

- зобов'язати Департамент реєстрації Харківської міської ради скасувати (вилучити) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис щодо припинення іпотеки, запис щодо припинення обтяження на об'єкт нерухомості, а саме, квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, які внесені державним реєстратором департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1;

- зобов'язати Департамент реєстрації Харківської міської ради внести (підновити) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про обтяження нерухомого майна іпотекою та забороною відчуження майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з дати припинення обтяжень.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.08.2018 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено ОСОБА_2.

Від представника третьої особи через канцелярію суду надійшло клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, обґрунтоване тим, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення з позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 клопотання представника третьої особи про залишення позовної заяви без розгляду - задоволено. Залишено без розгляду позов Публічного акціонерного товариства "Дельта банк".

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповноту дослідження обставин у справі. Зазначив, що про порушення свого права дізнався шляхом проведення перевірки заставного майна- 16.03.2018 та проведення службового розслідування - 20.03.2018, Банк, як іпотекодержатель мав право, а не обов'язок здійснювати перевірку стану іпотечного майна.

Третя особа надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначила, що позивач впродовж 2011-2018 років не вживав заходів стосовно перевірки стану іпотечного майна, а з моменту переходу прав нового кредитора від ПАТ «Укрсиббанк» 08.12.2011, позивач мав контролювати і перевіряти всі дії, які пов'язані з кредитним договором та договором іпотеки.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 229 КАС України фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача змісту судового рішення, що оскаржується, апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_1 прийняті рішення № 15184928 від 15.08.2014 про припинення обтяження нерухомого майна та № 15185193 від 15.08.2014 про припинення іпотеки на квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1, які є предметом оскарження по справі.

Вказане обтяження було наслідком укладання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05.10.2007 та договору іпотеки від 05.10.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 (а.с.13-20).

В подальшому між позивачем та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 (а.с.21-27), внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30.05.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Макушевою Н.В. внесено запис щодо змін відомостей про іпотекодержателя з ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Рішеннями № 15184928 від 15.08.2014 та № 15185193 від 15.08.2014 припинено обтяження та іпотеку на нерухоме майно: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

На момент розгляду справи квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності на підставі договору дарування ОСОБА_2, після оформлення цивільного-правових угод продажу зазначеної квартири на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що підтверджується витягом з реєстру (а.с.28-33).

Відповідно розрахунку заборгованості за договором кредиту № 0 від 05.10.2007 боржником, ОСОБА_3, заборгованість по зазначеному кредиту не виплачувалася з 19.12.2011.

Комісією АТ «Дельта Банк» проведено службове розслідування по справі щодо боржника ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_1) по кредитному договору № 0 від 05.10.2007 укладеного з АКІБ «УкрСиббанк», яка перебуває в роботі відділу претензійно-позовної роботи Управління по роботі з простроченою заборгованістю фізичних осіб з заставними кредитами Генерального департаменту правового забезпечення діяльності банку (згідно Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 08 грудня 2011 року).

Перевіркою встановлено, що 16 березня 2018 р. в ході перевірки заставного майна відповідно до Іпотечного договору від 05.10.2007, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. за реєстраційним № 3737, виявлено факт, що 15.08.2014 державним реєстратором департаменту реєстрації Харківської міської ради ОСОБА_1 прийнято рішення №15185193 про державну реєстрацію припинення іпотеки та рішення №15184928 про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна та внесені відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Висновки Комісії відображені в Акті службового розслідування від 20 березня 2018 року (а.с.168-169).

У зв'язку з обставинами, встановленими в Акті службового розслідування від 20 березня 2018 року, позивач 20.06.2018 звернувся до суду з цим позовом.

Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що про рішення відповідача Банк повинен був дізнатися в 2011 році, отже пропустив установлений законом шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду.

Разом з тим, завершуючи розгляд даної справи постановленням ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції не врахував наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів виконавчої влади та місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 2 КАС України регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону окреслюється перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Викладене, на переконання судової колегії, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, в якості обґрунтування позовних вимог зазначено, що Рішеннями № 15184928 від 15.08.2014 та № 15185193 від 15.08.2014 припинено обтяження та іпотеку на нерухоме майно: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка є іпотечним майном за кредитним договором, по якому право вимоги належить позивачу.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне зазначити, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, спір виник з приводу порушення права позивача як іпотекодержателя внаслідок дій відповідача щодо реєстрації припинення іпотеки та обтяження та направлений на перевірку законності дій третьої особи - іпотекодавця та дій реєстратора, які мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у частині першій статті 19 ЦПК України.

У даному випадку спір пов'язаний з реалізацією іпотекодержателем своїх прав на предмет іпотеки, процедура якої передбачає їх здійснення лише за участі реєстратора, дії якого оскаржуються опосередковано через неправомірність дій іпотекодержателя.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 14 червня 2016 року у справі № 21-41а16 та Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 11-96апп18, на які й посилається заявник, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 14-275цс18 і від 07 листопада 2018 року у справі № 11-961апп18, та Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 по справі № 755/10947/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, враховуючи, що предметом оскарження є рішення державного реєстратора про припинення іпотеки та про припинення обтяження нерухомого майна, що вподальшому призвело до реєстрації за іншою, ніж позивач, особою, права власності, судова колегія приходить до висновку про неможливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі. Натомість, з урахуванням суб'єктного складу сторін даний спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, помилково віднісши даний спір до публічно-правового.

Вирішуючи питання щодо наявності у суду апеляційної інстанції повноважень закривати провадження у справі за наслідками апеляційного перегляду ухвали про залишення позовної заяви без розгляду, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.

За правилами п. 12 ч. 1 ст. 4 КАС України судове рішення - рішення, постанова, ухвала суду будь-якої інстанції.

Приписи ч. ч. 3-5 ст. 241 КАС України визначають, що судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови. У випадках, визначених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали.

Тобто, у передбачених процесуальним законом випадках, судовий розгляд справи може бути закінченим шляхом постановлення відповідної ухвали.

У розумінні положень чинного законодавства, судовий розгляд справи може бути закінчений не лише прийняттям рішення суду, а й постановленням ухвали суду у випадках, передбачених у тому числі ст. 240 КАС України.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що закінчення розгляду справи шляхом постановлення залишення позовної заяви без розгляду судом, який не є судом, встановленим законом у розумінні положень чинного процесуального законодавства, має своїм наслідком збільшення тривалості розгляду справи, остаточне рішення у якій не може бути ухвалене з огляду на порушення правил юрисдикції.

В даному випадку, навіть при скасуванні ухвалу суду про залишення позовної заяви без розгляду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції не буде досягнуто основну мету судочинства - право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У контексті наведеного колегією суддів враховується, що відповідно до абз. 2 ст. 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням наведеного оцінка доводам апеляційної скарги не надавалася.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України визначають, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення із закриттям провадження у справі.

Такий висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Верховного Суду від 05.02.2019 у справі № 809/1108/14.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"- задовольнити частково.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 09.10.2018 по справі № 820/4953/18 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Роз'яснити Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк", що розгляд справи віднесено до суду господарської юрисдикції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Л.В. Тацій
Судді З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 07.03.2019 року