Справа № 0640/4182/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
06 березня 2019 року м. Житомир справа № 0640/4182/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменко О.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -
22.08.2018 до Житомирського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 із позовом, у якому, з урахуванням поданих уточнень (а.с. 134-139), просить:
Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 07.09.2018 відкрите провадження у справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання та викликом (повідомленням) учасників справи на 11.10.2018 на 15:30.
Згідно довідки у справі від 11.10.2018 через перебування судді Єфіменко О.В. у відпустці судове засідання призначене на 11.10.2018 на 15:30 відкладене на 08.11.2018 на 10:00 (а.с. 96).
08.11.2018 підготовче засідання відкладене на 06.12.2018 на 11:30 у звязку із неприбуттям позивача у судове засідання (а.с. 104).
У підготовчому засіданні суд ухвалою від 06.12.2018, постановленою у порядку статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) без виходу до нарадчої кімнати, продовжив розгляд справи у підготовчому засіданні на 30 днів, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 06.12.2018 (а.с. 111-112).
Підготовче засідання 06.12.2018 відкладене на 16.01.2019 на 15:30 у звязку із необхідністю отримання додаткових доказів від представника позивача та надання позивачу часу для надіслання на адресу відповідача відповіді на відзив, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 06.12.2018 (а.с. 111-112).
06.12.2018 позивачем через відділ документального забезпечення суду подано відповідь на відзив та докази її надіслання на адресу відповідача (а.с. 115-118).
Відповідно до довідки у справі 16.01.2019 розгляд справи не відбувся у звязку із зайнятістю головуючого судді Єфіменко О.В. в іншому судовому засіданні, яке повязане із виборчим процесом. Наступне судове засідання призначене на 07.02.2019 на 15:40 (а.с. 119).
07.02.2019 підготовче засідання відкладене на 20.02.2019 на 16:00 у звязку із задоволенням клопотання представника позивача про надання часу для підготовки заяви про уточнення позовних вимог, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 07.02.2019 (а.с. 128-130).
08.02.2019 на адресу через відділ документального забезпечення суду позивачем подано заяву разом з уточненим адміністративним позовом та докази його надіслання на адресу відповідача (а.с. 133-140).
У підготовчому засіданні суд ухвалами від 20.02.2019, постановленими у порядку статті 243 КАС України без виходу до нарадчої кімнати, прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення позовних вимог та закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 20.02.2019 (а.с. 142-143).
У судовому засіданні 20.02.2019 позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали повністю та, з урахуванням поданих уточнень, просили їх задовольнити, з підстав, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив (а.с. 115-118). Крім того, позивачем подано заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження (а.с. 141).
Зважаючи на викладене та керуючись приписами ч.3 ст.194, ч.4 ст.229 КАС України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.
Згідно з ч.4 ст.243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що рішенням сорок восьмої сесії шостого скликання Коднянської сільської ради Житомирського району від 22.10.2015 «Про погодження на надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок з метою передачі їх у власність для ведення особистого селянського господарства громадянам» ОСОБА_1 було надано погодження на розробку проекту землеустрою із земель резервного фонду Коднянської сільської ради площею 1,00 га (а.с. 8).
Дана земельна ділянка розташована на території Коднянської сільської ради Житомирського району та відноситься до земель запасу Коднянської сільської ради.
Після звернення до відповідача із заявою та надання йому передбачених законодавством документів, 15.01.2016 Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області був виданий наказ №6-58/14-16-СГ «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою», згідно з яким ОСОБА_1 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,00 га (а.с. 19).
15.02.2016 позивач подала заяву та уклала договір на розробку проекту землеустрою з ФОП ОСОБА_2, який має кваліфікаційний сертифікат інженера-землевпорядника №000071 від 24.12.2012 та самостійно складає окремі види документації із землеустрою (а.с. 20).
Землевпорядна документація була розроблена (а.с. 36-40) та 28.07.2016 пройшла державну експертизу у відповідача, що підтверджується Висновком державної експертизи землевпорядної документації в якому зазначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у цілому відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим стандартам, нормам і правилам (а.с. 22).
12.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до Державного кадастрового реєстратора із заявою та документацією із землеустрою для проведення державної реєстрації земельної ділянки відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 «Про порядок ведення Державного земельного кадастру» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.05.2014 №523-р «Деякі питання надання адміністративних послуг органів виконавчої влади через центри надання адміністративних послуг» (а.с. 75).
Зважаючи на дану обставину, та, відповідно до норм чинного законодавства України, ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки сільськогосподарського призначення.
29.01.2018 ОСОБА_1 звернулася до відповідача із новою заявою та відповідними документами, в якій вказала все, що вимагалось у попередньому листі відповідача (а.с. 32).
Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області листом від 14.03.2017 №Я-254/0-1187/0/22-18 відмовило ОСОБА_1 у задоволені вказаної заяви посилаючись на те, що отримання громадянами безоплатно у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації відповідно до частин 6 та 7 статті 118 Земельного кодексу України здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Згідно з ст.50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Законом України не встановлено заборони щодо розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі її поділу чи об'єднання (а.с. 29). Проте надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки відповідач відмовляється.
Вказану відмову відповідача позивач вважає такою, що грубо порушує її права, у звязку із чим звернулась до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Частиною 2 статті 19 Основного Закону визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 79-1 Земельного кодексу України (далі ЗК України) встановлюється, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності або шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок. Формування земельних ділянок шляхом поділу та об'єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об'єднання і земельних ділянок. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Стаття 50 Закону України «Про землеустрій» передбачає, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок. Законом України не встановлено заборони щодо розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі її поділу чи об'єднання.
Згідно з статтею 22 Закону України «Про землеустрій», землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.
Відповідно до ст.50 Закону України «Про землеустрій» письмову згоду на розроблення проекту землеустрою надає землевласник (землекористувач), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) в порядку, встановленому законодавством, або рішення суду.
Згідно з п.1 ст.114 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051 «Про порядок ведення Державного земельного кадастру» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію у разі поділу чи обєднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи обєднання.
Відповідно до п.14 ст.123 ЗК України незаконна відмова може бути оскаржена до суду.
Суд також вважає за необхідне зауважити, що відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).
Суд вважає, що така форма захисту порушених прав у даному випадку не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Втручанням у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.
Також, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації ОСОБА_3 Європи №R (80)2, яка прийнята ОСОБА_3 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".
Натомість, у даній справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, надати дозвіл на розробку технічної документації, або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.
Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.
Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що відмова Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, оформлена листом №Я-254/0-1187/0/22-18 від 14.03.2018, прийнята з порушенням ч.2 ст.19 Конституції України та не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.
Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При зверненні до суду з адміністративним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 1409,69 грн. У зв'язку із задоволенням позовних вимог суд дійшов висновку, що судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а саме у сумі 1409,69 грн.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 263, 295, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1409,69 грн.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 6 березня 2019 року.

Головуючий суддя Єфіменко Ольга Володимирівна