Справа № 826/8789/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8789/18 Головуючий у 1 інстанції: Федорчук А.Б.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишиної О.М. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Генеральної прокуратури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, просив:

- визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо виплати ОСОБА_5 середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (939 робочих днів);

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_5 середній заробіток на 58 робочих днів вимушеного прогулу, що включає в себе 56 робочих днів затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення його на посаді прокурора Волинської області та 2 робочих дні, неоплачені за період з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.Визнано протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо негайного невиконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді прокурора Волинської області. Зобов'язано Генеральну прокуратуру України виплатити ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №803/1712/14 за період з 06 лютого 2018 року по 26 квітня 2018 року з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, відповідч - Генеральна прокуратура України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, позовну заяву в цій частині залишити без розгляду, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі є відмінним від спору про оплату праці, у якому відсутні обмеження строків звернення до суду. Тому, на думку апелянта, позивач пропустив місячний строк звернення до суду.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у справі №803/1712/14 за позовом ОСОБА_5 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування розпоряджень, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування розпоряджень, наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково. Постановлено визнати протиправним та скасувати розпорядження Центрального управління Служби безпеки України №131д від 23 липня 2014 року про скасування ОСОБА_5 допуску до державної таємниці; визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №1073к від 30 липня 2014 року про звільнення ОСОБА_5 з посади Прокурора Волинської області; поновити ОСОБА_5 на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року; стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року; у задоволенні решти позовних вимог - відмовити; допустити до негайного виконання постанову у частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на посаді.

На виконання постанови суду апеляційної інстанції, наказом Генерального прокурора України від 27 квітня 2018 року №54к позивача поновлено на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року.

В подальшому, на підставі наказу Генерального прокурора України, позивачу виплачено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31 липня 2014 року по 05 лютого 2018 року.

Незгода позивача із бездіяльністю відповідача щодо своєчасного виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №808/1271/18, «з огляду на приписи ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України, звернення позивача до суду з позовом про стягнення належного йому середнього заробітку за час при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника не обмежується будь-яким строком».

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Як зазначалося, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року по справі №803/1712/14 позовні вимоги ОСОБА_5 до Служби безпеки України, Генеральної прокуратури України задоволено частково. Зокрема, поновлено ОСОБА_5 на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року та ; допущено до негайного виконання постанову у частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць та поновлення на посаді.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачу було відомо про постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року ще 13 лютого 2018 року, тобто, в день отримання копії судового рішення, проте, не вжито жодних необхідних заходів для його виконання.

Лише 27 квітня 2018 року, на виконання вказаного рішення суду, наказом Генерального прокурора України №54к позивача поновлено на посаді прокурора Волинської області з 31 липня 2014 року.

Відповідно до частини пятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно зі ст. 370 КАС України (в редакції, що діє з 15.12.2017р.), судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов'язковим для учасників справи.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються постанови суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року, в частині допущеного негайного виконання, підлягає виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в рішенні від 23.06.2015 року по справі №21-63а15, «Враховуючи те, що постанова Волинського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2010 року в частині поновлення позивача на державній службі добровільно виконана ДМСУ шляхом прийняття наказу лише від 2 жовтня 2012 року № 1967-к «По особовому складу митних органів», колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення».

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України щодо негайного невиконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року в частині поновлення ОСОБА_5 на посаді прокурора Волинської області та зобов'язання Генеральної прокуратури України виплатити ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року у справі №803/1712/14 за період з 06 лютого 2018 року по 26 квітня 2018 року з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду ву складі Верховного Суду від 30 січня 2019 року по справі №808/1271/18, «Стаття 236 Кодексу законі про працю України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі».

Щодо доводів апелянта про те, що правова невизначеність питання звільнення прокурора, у зв'язку з поновленням на цій посаді прокурора, який її раніше обіймав унеможливила негайне виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_5 без порушення прав ОСОБА_6, колегія суддів зазначає наступне.

В силу п. 1 частини 1 статті 16 Закону України «Про прокуратуру», незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Згідно ч. 3 статті 16 Закону України «Про прокуратуру», прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

Стаття 41 Закону України «Про прокуратуру» врегульовує порядок звільнення прокурора з адміністративної посади та припинення його повноважень на цій посаді.

Частиною 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що звільнення прокурора з адміністративної посади, передбаченої пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 цього Закону, здійснюється Генеральним прокурором за рекомендацією Ради прокурорів України з таких підстав: 1) подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням; 2) переведення на посаду до іншого органу прокуратури (крім адміністративної посади, передбаченої пунктами 1 - 3 частини третьої статті 39 цього Закону); 3) неналежне виконання прокурором, який обіймає адміністративну посаду, посадових обов'язків, установлених для відповідної адміністративної посади.

При цьому, пунктами 2, 3, 6 - 8, 11 частини першої статті 39 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що адміністративними посадами у Генеральній прокуратурі України, регіональних та місцевих прокуратурах (крім посад, зазначених у частинах другій і третій цієї статті) є посади: Генерального прокурора, першого заступника Генерального прокурора; керівника регіональної прокуратури; першого заступника керівника регіональної прокуратури; заступника керівника регіональної прокуратури; керівника місцевої прокуратури.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 квітня 2018 року ОСОБА_6 на адресу Генерального прокурора України скерував заяву про звільнення його із займаної посади, у зв'язку з службовою необхідністю та на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року про поновлення на посаді прокурора Волинської області Коцури А.В.

11 квітня 2018 року Генеральна прокуратура України звернулась до Ради прокурорів України із листом №11/1/1-520вих.-18 щодо розгляду питання про внесення рекомендації про звільнення з посади прокурора Волинської області Киричука М.Ю., у зв'язку з достроковим припиненням повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, на підставі пункту 1 частини 1 статті 41 Закону України «Про прокуратуру».

Рада прокурорів України 18 квітня 2018 року прийняла рішення №26 «Про внесення рекомендації про звільнення ОСОБА_6 з посади прокурора Волинської області та внесення рекомендації про його призначення на посаду заступника прокурора Волинської області».

На підставі вказаних рекомендацій Ради прокурорів України від 18 квітня 2018 року та заяви ОСОБА_6, Генеральною прокуратурою України видано наказ №53к від 27 квітня 2018 року, яким ОСОБА_6 звільнено із посади прокурора Волинської області.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо необхідності дотримання вимог статті 41 Закону України «Про прокуратуру» в частині звільнення прокурора області. Також, на думку колегії суддів, вірно зазначено, що питання щодо такого звільнення ініційовано не у день отримання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року (13 лютого 2018 року), яка в частині поновлення позивача на посаді підлягала негайному виконанню, а лише після звернення позивача до Генеральної прокуратури України із заявою щодо його поновлення на посаді, що свідчить про протиправне зволікання щодо виконання судового рішення, яке є обов'язковим для всіх на території України.

Таким чином, матеріалами справи підтверджена протиправна бездіяльність щодо виконання судового рішення від 05 лютого 2018 року в частині поновлення позивача на посаді прокурора Волинської області та виплати йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також, згідно правової позиції Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 лютого 2018 року по справі №807/2713/13-а, « обов'язок Чопської митниці виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не обумовлюється залежністю від причин, в тому числі їх поважністю, внаслідок яких судове рішення виконане несвоєчасно».

Верховний Суд України у постанові від 14 січня 2014 року (справа № 21-395а13) зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Середній заробіток працівника, згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці", визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок) вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Матеріали справи не містять доказів компенсації позивачу заробітку, втраченого за період затримки виконання судового рішення, відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України. Водночас, протиправна бездіяльність щодо виконання судового рішення від 05 лютого 2018 року вірно встановлена судом першої інстанції.

Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишина О.М.
Повний текст постанови виготовлено 04.03.2019 року