Справа № 0440/6269/18
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2019 року м. Дніпросправа № 0440/6269/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року (суддя - Дєєв М.В.) по справі №0440/6269/18 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и В:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № -0464 від 07.06.2018 року та № -0464/1 від 07.06.2018 року, прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області, якими визначено податкові зобов'язання із земельного податку за 2015-2018 рік.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що земельна ділянка, відносно якої визначено спірні податкові зобов'язання, використовується ним для здійснення підприємницької діяльності. Позивач зазначав те, що оскільки він зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності та є платником єдиного податку ІІ групи, то в силу положень пп.4 п.297.1 ст. 297 ПК України, він звільнений від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно в частині земельного податку.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що умовою несплати земельного податку, у відповідності із пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності. При цьому, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не передбачена. Встановивши те, що відповідно до копії витягу з реєстру платників єдиного податку від 11.07.2018р., видів економічної діяльності, які передбачають використання землі, не зазначено, суд першої інстанції вказав на необґрунтованість позиції позивача щодо відсутності у нього обов'язку сплачувати земельний податок.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилався на наступне. Так, позивач вказує на те, що об'єкт нерухомого майна, який знаходиться на земельній ділянці відносно якої визначено спірні податкові зобов'язання, не зареєстрований

у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а отже на час розгляду справи у суду першої інстанції не існувало підстав для висновку про те, що позивач, як власник нерухомого майна, зобов'язаний сплачувати земельний податок за користування земельною ділянкою, на якій такий об'єкт нерухомого майна розташований. Крім цього, позивач вказує на те, що право на земельну ділянку (право власності чи користування) не були оформленні, у зв'язку з чим, за позицією позивача, його не можливо вважати платником земельного податку у розумінні ст..269 ПК України, до моменту виникнення прав відносно такої земельної ділянки. Також, позивач зазначає те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка не використовується позивачем у підприємницькій діяльності, у зв'язку з чим вказав на неможливість застосування положення пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України. З цього приводу позивач вказує на те, що під час розгляду справи ним надавалися докази, які свідчать про те, що його підприємницька діяльність пов'язана із використанням земельної ділянки.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що 17.06.1997 р. між позивачем та Представництвом Фонду державного майна України в місті Дніпропетровськ було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (приміщення) № 515, відповідно до якого позивач придбав основну будівлю А-1 (приміщення 1 поз. 1-Ю), площею 164,6м2. розташоване за адресою АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності 03.12.1996 р., та є платником єдиного податку II групи і здійснює підприємницьку діяльність за наступними видами економічної діяльності: будування прогулянкових і спортивних човнів (код КВЕД 30.12); технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20); інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.19); роздрібна торгівля спортивним інвентарем у спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.64, основний); роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.78).

23.06.2018 р. позивачем отримано від Головного управління Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області податкове повідомлення-рішення № -0464 від 07.06.2018 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку за 2018-й рік у розмірі 14750,10 грн. та податкове повідомлення-рішення № -0464/1 від 07.06.2018 р., яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку за 2015 рік у розмірі 3387,87 грн., за 2016 рік у розмірі 17393,97 грн. та за 2017 рік у розмірі 14750,10грн.

Підставою прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень стали дані Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_1. Платником земельного податку визначено позивача, як власника нерухомого майна, що знаходиться на вказаній земельній ділянці.

Зазначені податкові повідомлення-рішення оскаржені позивачем у судового порядку з підстав того, що при їх прийнятті контролюючим органом не було враховано положення п.4 пп.297.1 ст. 297 ПК України.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст..206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У розумінні положень підпунктів 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14, підпунктів 269.1.1, 269.1.2 пункту 269.1, пункту 269.2 статті 269, підпунктів 270.1.1, 270.1.2 пункту 270.1 статті 270, пункту 291.2 статті 291, підпункту4 пункту 297.1 статті 297 ПК платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Згідно зі ст..377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоповерхового), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскільки позивач є власником нежитлового приміщення, за земельну ділянку під яким відповідач нарахував земельний податок, то позивач визначається законом як платник земельного податку.

Посилання позивача на те, що оскільки право відносно об'єкта нерухомого майна за позивачем не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то відсутні підстави і для висновку про те, що позивач, як власник нерухомого майна, зобов'язаний сплачувати земельний податок за користування земельною ділянкою, на якій такий об'єкт нерухомого майна розташований, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Так, державна реєстрація, як підстава набуття права власності на об'єкт нерухомого майна, визначається з часу набрання чинності Цивільним кодексом України (01.01.2004р.).

До набрання чинності Цивільним кодексом України момент переходу права власності не пов'язувався з державною реєстрацію правочину.

Право власності на об'єкт нерухомості позивач набув на підставі договору купівлі-продажу, який був укладений 17.06.1997р. Згідно із п.1.3 Договору право власності переходить до покупця після підписання, нотаріального посвідчення договору, повної оплати ціни об'єкта.

Таким чином, посилання позивача на те, що оскільки в Державному реєстрі відсутня інформація про його право на об'єкт нерухомого майна, то відсутні підстави для висновку про його обов'язок по сплаті земельного податку, є безпідставними.

Необгрунтованими є і аргументи позивача про те, що обов'язок по сплаті земельного податку виникає лише з часу документального оформлення права власності чи користування земельною ділянкою, оскільки обов'язок вносити плату за користування земельною ділянкою виникає з часу фактичного виникнення права на користування земельною ділянкою, у спірному випадку, з часу набуття позивачем права власності відносно нерухомого майна, яка знаходиться на такій земельній ділянці.

Щодо аргументів позивача про необхідність застосування у спірних правовідносинах положень пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

З огляду на положення зазначеної норми права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що умовою несплати земельного податку, у відповідності із п.4 пп.297.1 ст.297 ПК України, є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для провадження господарської діяльності. При цьому, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не передбачена.

Вказуючи на відсутність підстав для звільнення позивача від сплати земельного податку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований як платник єдиного внеску та перебуває на спрощеній системі оподаткування за видами діяльності, зокрема, роздрібна торгівля спортивним інвентарем у спеціалізованих магазинах та відповідно до копії витягу з реєстру платників єдиного податку від 11.07.2018р., видів економічної діяльності, які передбачають використання землі, не зазначено.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Так, вказуючи на те, що витяг з реєстру платників єдиного податку не містить видів економічної діяльності, які передбачали б використання землі, суд першої інстанції виходив з того, що видом економічної діяльності позивача є роздрібна торгівля спортивним інвентарем у спеціалізованих магазинах.

Такі висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки із вказаного Витягу вбачається, що видами діяльності позивача є: будування прогулянкових і спортивних човнів (код КВЕД 30.12); технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (код КВЕД 45.20); інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.19); роздрібна торгівля спортивним інвентарем у спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.64, основний); роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (код КВЕД 47.78).

Під час розгляду справи позивачем надавалися суду докази, які свідчать про здійснення ним передбачених видів господарської діяльності, зокрема, щодо будування човнів і вказана підприємницька діяльність здійснюється позивачем за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Малиновського (вул. Маршала Малиновського), буд.21.

Але вказані обставини (здійснення позивачем тих чи інших видів господарської діяльності) залишені судом першої інстанції без уваги.

Не досліджувалося вказане питання і контролюючим органом під час прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

В той же час, з огляду на конструкцію пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, при вирішенні питання щодо наявності у платника єдиного податку обов'язку сплачувати земельний податок, в обов'язковому порядку підлягає з'ясуванню те, чи використовується земельна ділянка для провадження господарської діяльності.

При цьому, посилання суду першої інстанції на те, що витяг з реєстру платників єдиного податку не містить видів економічної діяльності, які передбачали б використання землі, є необґрунтованими, оскільки по-перше: в реєстрі платників єдиного податку не зазначаються види економічної діяльності саме у взаємозв'язку з тим, чи пов'язані вони з використанням земельної ділянки. При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що з огляду на положення пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, така умова як використання земельної ділянки для провадження господарської діяльності, є оціночним поняттям, яке підлягає з'ясуванню у кожному випадку. По-друге: такий вид економічної діяльності, як будування човнів, на думку суду, передбачає необхідність наявності земельної ділянки, на якій такі роботи будуть виконуватися.

Таким чином, оскільки контролюючим органом питання щодо фактично використання позивачем земельної ділянки для провадження господарської діяльності, не з'ясовувалося, суд апеляційної інстанції не може визнати оскаржувані податкові повідомлення-рішення обґрунтованими, наслідком чого є їх скасування.

При цьому, посилання відповідача на правові висновки, які зроблені Верховним Судом за наслідками розгляду справ №826/8490/17, №826/1209/14, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, хоча вказані висновки і стосуються порядку застосування положень пп.4 п.297.1 ст.297 ПК України, питання щодо застосування вказаної норми права стосувалися здійснення підприємцем іншого виду господарської діяльності (передача в оренду нежитлових приміщень). І саме в контексті цих правовідносин Верховним Судом зроблено висновок про те, що види діяльності підприємця не передбачають використання земельної ділянки.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, при неповному з'ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду та прийняття нової постанови про задоволення позову.

У зв'язку із задоволення позову, у відповідності до ч.1 ст.139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на загальну суму 1762,01грн. (за подання позову - 704,80грн., за подання апеляційної скарги 1057,21грн).

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року по справі №0440/6269/18 - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Податкові повідомлення-рішення № -0464 від 07.06.2018 року та № -0464/1 від 07.06.2018 року, прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Дніпропетровській області - визнати неправомірними та скасувати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровської області на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1762,01грн.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строки, визначені ст.329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини проголошено 05.03.2019р.

Повне судове рішення складено 06.03.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк