Справа № 160/240/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА

06 березня 2019 року Справа № 160/240/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
позивача представника позивача представника відповідача представника відповідача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовом Приватного підприємства «Рось» до відповідача-1: виконавчого комітету Дніпровської міської ради, відповідача-2: Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, відповідача-3: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання протиправним та нечинним рішення, визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -
09.01.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулось Приватне підприємство «Рось» з позовом до відповідача-1: виконавчого комітету Дніпровської міської ради, відповідача-2: Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради, відповідача-3: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради, в якому просить суд:
- визнати протиправним та нечинним рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 636 «Про усунення наслідків порушення Правил благоустрою території міста» в частині п. 1 Переліку тимчасових споруд, викладених у додатку до рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 636 від 05.07.2018 року;
- визнати протиправними дії Комунального підприємства «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради та Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради щодо демонтажу тимчасової споруди Приватного підприємства «Рось»;
Ухвалою суду від 14.01.2019 року відкрито провадження у даній адміністративній справі, та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання, а також встановлено відповідачам строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Позивач та представник позивача проти закриття провадження у вказаній частині позовних вимог заперечували.
Представники відповідачів проти закриття провадження у вказаній частині позовних вимог не заперечували.
Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що зазначений вище адміністративний позов у частині заявлених позовних вимог не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому слід закрити провадження у вказаній частині позовних вимог, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у п. 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.
Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 наведеного Кодексу, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно п.2 ч.1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - спір, у якому:
хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.
Під час визначення предметної юрисдикції справ, суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у вищенаведеній частині позовних вимог виникли між юридичною особою - Приватним підприємством «Рось» та Комунальним підприємством «Управління по ремонту та експлуатації автошляхів» Дніпровської міської ради щодо відшкодування вартості демонтованої тимчасової споруди, що була розташована за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, 9а, у звязку з чим, позивачу нанесені матеріальні збитки. При цьому, вказана тимчасова споруда була розташована позивачем в рамках договору № 754/2 від 15.09.2015 року про використання обєкту благоустрою, укладеного з Комунальним підприємством «Управління з організації контролю благоустрою обєктів сфери відпочинку, споживчого ринку та захисту інтелектуальної власності».
Тобто, аналіз спірних правовідносин свідчить про те, що даний спір стосується порушеного цивільного права позивача, яке випливає із договірних відносин учасників справи.
Також представник позивача у судовому засіданні 06.03.2019 року на питання суду підтвердив факт того, що даний спір стосується його майнових прав.
Згідно ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що, зокрема юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За приписами п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
З аналізу вищенаведених норм права вбачається, що не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних, в даному випадку майнових, прав фізичної чи юридичної особи.
Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Тобто, заявляючи позовні вимоги у вищенаведеній частині щодо відшкодування матеріальної шкоди - вартості демонтованої тимчасової споруди - позивач фактично оскаржує право володіння своїм майном, тобто цивільні майнові права.
Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.
Частиною 1 ст.139 Господарського кодексу України визначено, що майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.
Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.
Пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи, що спірні правовідносини виникли щодо питання відшкодування шкоди (стягнення матеріальних збитків), носять приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції, даний спір підлягає вирішенню судами господарської юрисдикції в порядку господарського судочинства, отже суд вважає за необхідне закрити провадження у адміністративній справі в наведеній частині.
Згідно з частиною 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.
В силу викладеного, суд вважає необхідним розяснити позивачу його право звернутися до господарського суду, в порядку та у строки передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Керуючись ст.ст. 44, 180-183, п. 1 ч. 1 ст. 238, 243, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Відповідно до частини 1 статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України, розяснити позивачу, що розгляд даної позовної заяви відноситься до юрисдикції господарського суду, в порядку та у строки передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом пятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, або протягом пятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали), відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.5 п. 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали складений 06 березня 2019 року.

Суддя І.О. Лозицька