Справа № 640/440/19
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 березня 2019 року № 640/440/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Міністерства соціальної політики України
провизнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії
встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства соціальної політики України, у якому просив суд, з урахуванням уточнень:

«- невідкладно, терміново, позачергово взяти справу у провадження виключно за принципом верховенства права. Відмова, залишення без руху - це злочин: Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд справи;

- визнати незаконним, незастосовувати, скасовувати будь-який нормативно-правовий акт, будь-якого органу влади за будь-який період часу, якщо він суперечить законним правам і інтересам позивача та основоположним Законам в переліку;

- визнати дії відповідача протиправними - злочином у відповідності до частини 1, статті 2, частини 1 статті 11, статей 24, 26, частин 1-5 статті 27, частин 1-3 статті 28, статті 33, пунктів 2, 6 частини 1 статті 67, частини 1 статті 175, частини 2 статті 182, частин 2-4 статті 185, частини 2 статті 190, статті 256, частини 2 статті 264, частини 2 статті 266, частини 2 статті 267, частин 3,4 статті 382 Кримінального Кодексу України;

- визнати, що конституційні відносини позивача з 27 липня 1986 року по довічно не мають зворотної дії і будь-якого строку давності в часі;

- визнати та присудити конституційне право гарантоване законом на пенсійне забезпечення виключно із фактичного, офіційного, базового с/м заробітку 1986 року 3652 рублі СРСР = до 5189 доларів США, виключно в % від ступеню втрати працездатності з 04 березня 1991 року по довічно, без будь-якого обмеження;

- визнати та присудити на всю суму боргу з вини держави - Міністерства соціальної політики України по щоквартально, по щорічно, з 04 березня 1991 року по день повної виплати 3% річних, що входять до грошового зобов'язання не залежно від рішення суду та 120% пені від найвищої облікової ставки Нацбанку, як конституційну гарантію встановлену Законом. Рішення суду до негайного виконання в строк до 1 місяця;

- визнати та присудити конституційне право, в разі невиконання рішення суду в строк одного місяця, а саме: з дня наступного на всю загальну суму нараховувати по щоденно 120% пені та 3% річних по день повної виплати боргу, як конституційну гарантію права;

- визнати та зобов'язати відповідача доказати суду та позивачу інваліду 1 групи, ветерану праці з 1991 року - Особі поважного віку, що він, його посадові і службові особи, у професійній діяльності керуються лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до частини 1 статті 19, статті 68; статей 1, 3, 6, 8, 9, 16, 19, 21, 22, 46, 50, 58, 60, 64, 68, 98, 151-2 Конституції, виключно до частин 1-33 Офіційної вимоги листів №6;

- визнати та присудити конституційне право на відшкодування - компенсацію за морально-матеріальну шкоду заподіяну життю і здоров'ю внаслідок протиправних - злочинних дій відповідача, вартість якої буде оцінено за наслідком дій відповідачів в суді. Від 1000000,00;

- вразі заперечення проти позову, відмови забезпечити позов в строк до одного місяця вимагаю визнати дії відповідача в особі Міністерства А. Реви та інших посадових і службових осіб, протиправними - злочином відповідно до частини 3 Вимоги та порушити питання відповідальності;

- вимагаю всі питання розгляду справи з'ясувати в першому судовому засіданні, розгляду справи за повною процедурою, виключно за основоположною базою, відповідно до офіційної вимоги частин 1-33 листа 6-7;

- вимагаю застосувати вимогу вручену Мінсоцполітики за №Р-18182/0/4-18П від 21 вересня 2018 року та відповідь від 03 жовтня 2018 року №1581/0/248-18. Офіційну: Заяву, Скаргу, вимогу вручену на особистому прийомі 22 жовтня 2018 року за №41-Р-011388/26П та відповідь отриману 28 грудня 2018 року та здійснити оцінку на відповідність: Конституції України, Рішень КС України. Конвенцій, Декларацій, Законів в переліку;

- вимагаю на засідання суду визвати Міністра А. Реву, особисто, як посадову особу, відповідальну за виконання Конституції і Законів України - шахрая. Визнати, що державою керує: Закон в Право, а не шахраї і злочинці.»

В якості підстав позову позивач посилається на те, що дії відповідача суперечать чинному законодавству України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 січня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власну сутність змісту права на соціальний захист, крім того, позивачем до позовної заяви не додано належних та допустимих доказів в обґрунтування власної позиції, а тому, на думку відповідача, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Позивач подав 06 лютого 2019 року заперечення на відзив.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 звернувся до Міністерства соціальної політики України з вимогою: «офіційно встановити; офіційно визнати; с/м офіційний заробіток 1986 року 3652 рублі СРСР = 5189 дол.США в гривнях на сьогодні, відповідно до: 3652 руб.СРСР=5189 дол.США».

Листом від 03 жовтня 2018 року №1581/0/248-18 відповідач повідомив позивача, що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ відшкодування ядерного збитку не передбачено, крім цього щодо питання підвищення рівня соціального захисту та пенсійного забезпечення громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, має вирішуватись комплексно у межах чинного законодавства з урахуванням соціальної спрямованості політики Уряду, соціально-економічного становища країни та збалансування додаткових видів з наявними бюджетними ресурсами.

Позивач 12 жовтня 2018 року повторно звернувся до Міністерства соціальної політики України з вимогою про особистий прийом Міністром та наданням відповіді на його запит від 21 вересня 2018 року.

Відповідач надав відповідь 19 листопада 2018 року, повторно зазначивши, що інформацію викладено в листі від 03 жовтня 2018 року №1581/0/248-18 та надав інформацію щодо особистого прийому Міністром соціальної політики України.

Позивач, не погоджуючись з таким відповідями, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі; 5) обов'язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Згідно з частиною третьою статті 9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положенням про Міністерство соціальної політики України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №423 (далі - Положення про Мінсоцполітики), Мінсоцполітики у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Мінсоцполітики відповідно до Положення про Мінсоцполітики є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, і який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері соціального захисту населення.

Відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796-ХІІ (надалі - Закон №796) пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.

Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (зі змінами) (надалі - Постанова №1210), визначено механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до статей 54, 57 та 59 Закону № 796.

Статтею 50 Закону №796 передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Розміри додаткової пенсії особам, віднесеним до категорії І, внаслідок Чорнобильської катастрофи визначено Постановою №1210 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 року №112).

Кошти на виплату державної пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та щомісячної компенсації сім'ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, враховуються в державному бюджеті України на відповідний рік у розмірах, визначених Постановою №1210.

Відповідно до пункту 8 Постанови №1210 розмір середньо місячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу в зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3 тис. карбованців.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 отримує пенсію, як особа з інвалідністю І групи, захворювання якої пов'язано з виконанням обов'язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, призначену відповідно до Закону №796. Пенсію обчислено із заробітку за роботу в зоні відчуження 27 квітня 1986 року.

Як зазначено відповідачем у відповідях від 03 жовтня 2018 року та 19 листопада 2018 року, до пенсії встановлено передбачені законодавством доплати та підвищення, право на які підтверджено документами, наявними у його пенсійній справі, зокрема, підвищення як особі з інвалідністю внаслідок війни І групи (748,50 грн.) та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як особі з інвалідністю - учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (474,50 грн.).

Видатки на соціальний захист і соціальне забезпечення громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, фінансуються в межах коштів, передбачених Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, тобто виконання Закону №796 повністю залежить від фінансових ресурсів дохідної частини бюджету.

Суд наголошує на тому, що одним із принципів бюджетної системи України Бюджетним кодексом України визначено збалансованість, виходячи з якого повноваження на здійснення витрат бюджету повинні відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.

Згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Також, рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 встановлено, що відповідно до положень законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний захист дітей війни» та «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» визначення порядку та розмірів соціальних виплат віднесено до відання Кабінету Міністрів України.

Згідно зі статтею 113 Конституції України, статтями 1, 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України та статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Кабінет Міністрів України має право визначати порядок та розміри соціальних виплат, виходячи з наявних фінансових ресурсів, як це і передбачено статтею 116 Конституції України стосовно функцій Уряду України.

Міністерство соціальної політики України в свою чергу, виконує свої повноваження і функції на підставі актів Кабінету Міністрів України та вимог чинного законодавства.

Аналогічною є також позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішеннях від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України», від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в яких суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка:

1) є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не має права отримувати у зв'язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку;

2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»;

3) є малозабезпеченою особою (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника);

4) є особою з інвалідністю I групи.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Реалізуючи зазначену компетенцію Кабінет Міністрів України постановою від 02 травня 2005 року №261 затвердив Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд.

Таким чином Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову від 02 травня 2005 року №261, діяв в межах наданих повноважень, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» особа, яка не має права на пенсію, або особа з інвалідністю, що є малозабезпеченою (крім осіб з інвалідністю І групи та дітей померлого годувальника) має право на отримання державної соціальної допомоги згідно із цим Законом.

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 січня 2018 року №64, яка застосовується з 01 січня 2018 року) встановлено, що до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід, яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність (крім осіб з інвалідністю І групи та дітей померлого годувальника).

Як зазначав відповідач та з даним твердженням погоджується суд, Кабінет Міністрів України конкретизував бланкетну норму Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» щодо правового визначення поняття «малозабезпеченості».

Тобто, розмір пенсії, що призначена позивачу, визначений з врахуванням вищенаведених законодавчих актів і її розмір є максимально можливим.

А що стосується виплатити пенсії в розмірі 3652 карбованців СРСР станом на 1992 року в розмірі, що еквівалентний 5189 дол. США, то відповідно до частин першої, другої статті 54 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців.

Відповідно до пунктів 3 та 4 Указу Президента України «Про грошову реформу в Україні» від 25 серпня 1996 року №762/96 українські карбованці підлягали обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців на 1 гривню.

З 02 вересня 1996 року по 16 вересня 1996 року на території України функціонували у готівковому обігу гривня, а також український карбованець, який поступово вилучався з обігу. Починаючи з 24 год. 16 вересня 1996 року, функціонування українського карбованця в готівковому обігу припинилося. З цього моменту єдиним законним засобом платежу на території України стала гривня.

При цьому, статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV визначено, що пенсійні виплати - це грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати, а пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Отже, жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачено визначення пенсії з прив'язкою до долару США.

Що стосується стягнення моральної шкоди, слід звернути увагу на таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі від 1000000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, або інших негативних явищ, заподіяних їй саме незаконними діями з боку відповідачів позивачем жодним доказом не доведений.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач виконав покладений на нього обов'язок.

Керуючись статтями 2, 77, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко