Справа № 359/2732/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 359/2732/18 Головуючий у 1 інстанції: Василенко Г.Ю.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишиної О.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Щасливської сільської ради в особі голови Шмаюна Миколи Федоровича про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Щасливської сільської ради в особі голови Шмаюна Миколи Федоровича, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність голови сільської ради села Щасливе Бориспільського району Київської області Шмаюна Миколи Федоровича та інших службових осіб, з ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України, допущену при розгляді питання за №34 (38) та питання №35 (49) порядків денного проведення двадцять другої чергової сесії сьомого скликання сільради села Щасливе 28 вересня 2017 р. про розгляд звернення ОСОБА_7 щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та відведення у власність земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2;

- скасувати рішення двадцять другої чергової сесії сьомого складу сільради села Щасливе 28 вересня 2017 року щодо надання дозволу ОСОБА_7 на виготовлення проекту землеустрою та відведення у власність земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2 як незаконне, таким, що порушує закони України та повернути вказані земельні ділянки у комунальну власність села Щасливе;

- зобов'язати (спонукати) сільраду села Щасливе Бориспільського району Київської області провести в найближчий час сесію та, керуючись п. 18 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та порядку визначеному ст. ст. 12, 118 Земельного кодексу України, винести законне рішення, задовольнивши вимоги викладені у заявах №1589 і №1590 від 28 вересня 2017 року про надання ОСОБА_5, інваліду війни другої групи земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року заяву представника відповідача задоволено частково.

Позовні вимоги в частині визнання протиправної бездіяльності голови Щасливської сільської ради Шмаюна Миколи Федоровича допущеної при розгляді питань № 34 та № 35 порядку денного 22 чергової сесії сьомого скликання Щасливської сільської ради 28 вересня 2017 року та в частині скасування рішення 22 чергової сесії сьомого скликання Щасливської сільської ради від 28 вересня 2017 року - залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

13 лютого 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від представника Щасливської сільської ради - Пілягіна О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено встановлений законом строк для звернення до суду, а доводи позивача про те, що він чекав поки питання щодо розпорядження землями Щасливської сільської ради вирішиться правоохоронними органами, не можуть свідчити про поважність пропуску встановленого законом строку на звернення до суду з даними позовними вимогами.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 44 КАС України, учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

В силу положень частини 1 статті 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо: з підстав, визначених частинами третьою та четвертою ст. 123 цього Кодексу.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що необхідною умовою для залишення позовної заяви без розгляду є визнання судом вказаних позивачем підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду неповажними.

Колегія суддів зазначає, що залежно від обставин справи та чи інша причина в одному випадку може бути визнана поважною, а в іншому - ні.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ОСОБА_5 11 квітня 2018 року звернувся до суду з позовом до Щасливської сільської ради в особі голови Шмаюна Миколи Федоровича, в якому, крім іншого, просив визнати протиправною бездіяльність голови сільської ради села Щасливе Бориспільського району Київської області допущену при розгляді питань порядку денного проведення двадцять другої чергової сесії сьомого скликання сільради села Щасливе 28 вересня 2017р. та скасувати прийняті в той день рішення з цього питання.

Також, матеріалами справи підтверджено, що позивач був присутній під час проведення засідання сесії Щасливської сільської ради, яка відбулась 28 вересня 2017р., та знав про результати розгляду звернень.

До суду першої інстанції позивач звернувся 11 квітня 2018 року.

Обгрунтовуючи наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду апелянт посилається на те, що він звернувся через народного депутата до правоохоронних органів з метою вжиття заходів реагування до службових осіб Щасливської сільської ради та чекав від них реагування, у зв'язку із чим, вважав, що ним не пропущено строк звернення до суду.

Відповідно до листа Прокуратури Київської області від 12 січня 2018 року № 04/2-191 вих. 18, за результатами розгляду звернення позивача внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є учасником бойових дій, внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України, інвалід ІІ групи, у зв'язку із чим, звертався до відповідача про виділення земельної ділянки.

Згідно правових позицій Верховного Суду України, оцінюючи обставини, що перешкоджали здійсненню процесуального права на оскарження, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених у клопотанні доводів, а також з того, чи мав заявник можливість своєчасно реалізувати своє право на оскарження.

Необхідно, також, вказати, що поновлення процесуальних строків є дискреційними повноваженнями суду, а під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний або судовий орган, приймаючий рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Ухвала ВАСУ від 29.09.2016 року по справі № 522/6069/14-а (№ в ЄДРСРУ 61821829).

З урахуванням вказаного, слід зазначити, що у суду є свобода розсуду або дискреційні повноваження суду на поновлення процесуальних строків, адже за таких обставин лише суд вирішує яка причина є поважною і які докази можна приймати до уваги, разом з цим, суд повинен обґрунтувати свою позицію відповідними доводами, а не лише зазначити - визнати поважними причини пропуску процесуальних строків (Ухвала ВСУ від 26.01.06 справа № 6-7307кс04).

При цьому, згідно зі ст. 8 Конституції України, звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці також наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (ст. 42, п. 36 рішення у справі "Беллет проти Франції").

Так, згідно вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Bellet v. France (Белле проти Франції), § 36; Nunes Dias v. Portugal (Нун 'єш Діаш проти Португалії) (dec.) стосовно правил, що регламентують сповіщення). За певних обставин справи практичний та ефективний характер цього права може бути порушено, зокрема, через існування процесуальних заборон, які унеможливлюють або обмежують можливість звернення до суду, а саме, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Perez de Rada Cavanilles v. Spain (Перес де Рада Каванил'ес проти Іспанії), § 49; Mirasall Escolano v. Spain (Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії), тощо.

З огляду на вимоги Конвенції, основною складовою права на справедливе судочинство є право доступу до такого судочинства, в розумінні забезпечення особі можливості звернення до суду для ефективного вирішення спору.

Таким чином, вищевказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, виходячи з норм Конституції України, а також з норм міжнародного права, колегія суддів приходить до висновку, що залишення позовної заяви без розгляду унеможливило доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Постановляючи вказану ухвалу суд першої інстанції порушив право позивача на судовий захист, передбачений нормами КАС України.

Відповідно до ст. 6 КАС України, яка гарантує право на судовий захист, зазначено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи в адміністративному суді будь-якої інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 320, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ганечко О.М. Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 04.03.2019 року