Справа № 826/11082/13-а
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 березня 2019 року

Київ

справа №826/11082/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3228/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2013 року (головуючий суддя - Федорчук А.Б.)

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року (колегія суддів: головуючий суддя - Шелест С.Б., судді - Романчук О.М., Пилипенко О.Є.)

у справі №826/11082/13-а

за позовом Приватного підприємства «Румб Плюс»

до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року Приватне підприємство «Румб Плюс» (далі - Підприємство) звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції у Дніпровському районі міста Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ) від 19.03.2013.

Позов мотивовано помилковістю висновків ДПІ про порушення Підприємством вимог податкового законодавства під час формування податкових зобов'язань, а також тим, що господарські операції між позивачем та його контрагентом не мали товарного характеру. Тому, на думку Підприємства, у відповідача не було підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2013 року , залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року, позов задоволено: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ від 19.03.2013 № та №.

Не погодившись з судовими рішеннями ДПІ звернулась до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила їх скасувати та відмовити в задоволенні позову. При цьому скаржник зазначив, що висновки судів щодо незаконності оскаржуваних повідомлень-рішень ДПІ не відповідають обставинам справи та залученим до неї доказам.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу Підприємство вважає судові рішення законними та обґрунтованими.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.03.2014 відрито касаційне провадження.

11.01.2018 справу, в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, передано до Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що за наслідками проведеної позапланової невиїзної перевірки Підприємства з питань правильності нарахування, повноти та своєчасності внесення до бюджету сум податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинам з ОСОБА_2 за період з 01.06.2012 по 31.07.2012 складено акт від 06.03.2013.

В акті викладено висновки контролюючого органу про порушенням позивачем вимог:

- п.п. 138.2, ст.. 138, 139.1.9, п. 139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 184 769 грн.;

- п.198.3, 198,6 ст. 198, п. 201.1, 201.4, 201.6 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого було занижено податку на додану вартість на загальну суму 175 969 грн.

На цій підставі ДПІ 19.03.2013 прийнято податкові повідомлення-рішення:

-№, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання зі сплати податку на додану вартість в сумі 263 993 грн. (175 969 грн. - основний платіж, 87 984 грн. - штрафні (фінансові) санкції);

-№, яким визначено Товариству суму податкового зобов'язання зі сплати податку на прибуток в сумі 277 154, 00 грн. (184 769 грн. - основний платіж, 92 385 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

Свої дії щодо прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідач мотивує тим, що укладені між Товариством та його контрагентом - фізичною особою ОСОБА_2 господарські договори фактично не виконувались, не призвели до змін у майновому стані позивача, відтак не давали підстав доля формування податкової звітності з урахуванням цих операцій.

Задовольнивши адміністративний позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що матеріали справи та докази, надані позивачем, підтверджують реальність виконання укладених між Підприємством та його контрагентом договорів перевезення, натомість, ДПІ не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованість викладених в акті перевірки висновків їх фіктивність.

Спірні правовідносини регламентувались положеннями Податкового Кодексу України, Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та нормативними актами, прийнятими на їх виконання, у відповідних редакціях.

Питання, пов'язані з обчисленням податку на додану вартість, обчислення об'єкту оподаткування, формуванням виникнення податкових зобов'язань у разі постачання товарів та надання послуг внормовано статтями 14, 44, 138, 139, 198, 201 ПК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкових зобов'язань мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку, при цьому для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Господарський договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку і його наявність свідчить лише про намір виконати дії (операції) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, відтак, господарська операція пов'язана не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

У зв'язку з цим недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності зобов'язаний суб'єкт владних повноважень, натомість суб'єкт господарювання має спростувати доводи суб'єкта владних повноважень, якщо їх обґрунтованість заперечує.

Здійснивши системний аналіз доказів залучених до матеріалів справи, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що в порушення приписів частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) ДПІ не доведено належними та допустимими доказами правильність висновків, викладених в акті перевірки щодо безтоварності господарських операцій між Підприємством та ОСОБА_2, та порушення Підприємством вимог податкового законодавства при визначенні податкових зобов'язань за наслідками господарської діяльності.

Судом враховано, що залучені до справи документи бухгалтерської звітності позивача підтверджують виконання укладених між позивачем та ОСОБА_2 договорів перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01.11.2011 і 11.11.2011 та отримання Підприємством під час здійснення ним власної господарської діяльності транспортних послуг, обумовлених вказаними договорами.

З огляду на це, судами попередніх інстанцій обґрунтовано зроблено висновок про правомірність формування позивачем своїх податкових зобов'язань з податку на прибуток з урахуванням результатів здійснення вищезгаданих господарських операцій.

По суті, доводи ДПІ зводяться до того, що у контролюючих органів виникли зауваження до ОСОБА_2 щодо податкової звітності останнього. При цьому, посилаючись на неможливість ОСОБА_2 здійснювати діяльність з надання послуг (перевезення вантажів автомобільним транспортом), ДПІ, в порушення вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) не надала жодного доказу того, що транспортні засоби, зазначені у залучених до матеріалів справи товарно-транспортних накладних, заявках на здійснення перевезень, тощо, не знаходились в користуванні ОСОБА_2

Касаційна скарга ДПІ не спростовує правильність доводів, якими мотивовано судові рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки судів попередніх інстанцій помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Згідно з частиною 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини 3 статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді І.А. Гончарова

Р.Ф. Ханова

І.Я. Олендер