Справа № 826/12446/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Міністерства фінансів України, Секретаріату Кабінету Міністрів України, Національного агентства України з питань державної служби про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до Міністерства юстиції України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство фінансів України, Секретаріат Кабінету Міністрів України, Національне агентство України з питань державної служби, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття рішення у формі листа Мін'юсту від 27 лютого 2018 року за № 7509/3142-26-18/13.1 «Щодо дотримання вимог Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_4.»;

- визнати протиправним та скасувати з моменту прийняття рішення у формі Звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України «Про очищення влади» від 20 жовтня 2015 року в частині яка стосується ОСОБА_4

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що до неї не застосовуються заборони, що передбачені Законом України «Про очищення влади», у зв'язку з чим оскаржувані рішення у формі листа та звіту є протиправними, бо містять протилежні висновки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Міністерства юстиції України про залишення позовної заяви без розгляду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року даний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення у формі Листа Міністерства юстиції України за №7509/3142-26-18/13.1 від 27 лютого 2018 року «Щодо дотримання вимог Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_4.

Визнано протиправним та скасовано рішення у формі Звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державної фіскальною службою норм Закону України «Про очищення влади» від 20 жовтня 2015 року в частині, яка стосується ОСОБА_4.

У решті позовних вимог відмовлено.

Міністерство юстиції України в апеляційній скарзі просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Відповідач у апеляційній скарзі стверджує, що посада позивача є посадою керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну та/або митну політику, оскільки вважає, що Департамент координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України є самостійним структурним підрозділом.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, в період з 01 квітня 2004 року по 12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 працювала на наступних посадах:

- з 01 квітня 2004 року по 02 квітня 2007 року працювала на посаді бухгалтера-експерта в TOB «Баланс-Клуб»;

- з 02 квітня 2007 року по 01 березня 2013 року перебувала на посаді виконавчого директора Київського представництва TOB «Баланс-Клуб»;

- з 04 березня 2013 року по 18 березня 2013 року працювала на посаді головного державного податкового інспектора першого відділу управління надання податкових консультацій та інформаційно-довідкових послуг засобами електронного зв'язку Державної податкової служби України;

- з 19 березня 2013 року по 02 квітня 2013 року перебувала на посаді заступника директора Департаменту координації методології оподаткування Державної податкової служби України;

- з 02 квітня 2013 року по 09 липня 2014 року працювала на посаді директора Департаменту координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України;

- з 09 липня 2014 року по 12 жовтня 2015 року працювала на посаді директора Департаменту координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Державної фіскальної служби України.

Відповідно до довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» відносно позивача від 27 серпня 2015 року, до ОСОБА_4 не застосовуються заборони, визначені ч. 3 або ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Рішенням Вищої ради правосуддя від 24 травня 2018 року № 1530/0/15-18 було відмовлено ОСОБА_4 у призначенні на посаду першого заступника Голови Державної судової адміністрації України на підставі того, що позивач належить до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

При прийнятті зазначеного рішення Вищою радою правосуддя відносно ОСОБА_4 проводилася спеціальна перевірка, що передбачена Законом України «Про запобігання корупції», за результатами якої складено довідку. Відповідно до довідки про результати спеціальної перевірки, за записом у трудовій книжці встановлено, що ОСОБА_4 належить до переліку осіб, щодо яких застосовуються заборони, передбачені ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

В процесі складання довідки про результати спеціальної перевірки Вищою радою правосуддя було взято до уваги відповіді органів державної влади про надання відомостей стосовно ОСОБА_4

Так, листом Мін'юсту від 27 лютого 2018 року за № 7509/3142-26-18/13.1 «Щодо дотримання вимог Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_4.» визначено, що вона відповідає критерію очищення влади, передбаченому п. 3 ч. 2 статті 3 закону України «Про очищення влади».

Крім того, в зазначеному листі відповідач посилався на Звіт про результати проведення перевірки щодо виконання ДФС норм Закону України «Про очищення влади» від 20 жовтня 2015 року, відповідно до якого довідка про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» відносно ОСОБА_4 від 27 серпня 2015 року не відповідає вимогам закону, а до ОСОБА_4 застосовуються заборони, передбачені ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» на підставі її відповідності критеріям, визначеним у ч. 2 статті 5 вказаного Закону.

Вважаючи вказані лист та звіт відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не доведено, що ОСОБА_4 в період зайняття нею посади директора Департаменту вчинялися дії, які були б спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (як зазначено в Законі України «Про очищення влади»).

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вказаної статті колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з тих підстав та щодо тих обставин, на які посилається апелянт в своїй скарзі.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади» (далі також - Закон).

Положеннями статті 1 Закону передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Згідно ч. 2 статті 5 вказаного Закону, Міністерство юстиції України в місячний строк з дня набрання чинності цим Законом розробляє та подає на затвердження Кабінету Міністрів України:

1) перелік органів, що здійснюють перевірку достовірності відповідних відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону, згідно з їх компетенцією;

2) порядок проведення перевірки, передбаченої цим Законом;

3) план проведення перевірок по кожному органу державної влади та органу місцевого самоврядування, підприємству, в якому працюють особи, зазначені у пунктах 1- 10 частини першої статті 2 цього Закону, відповідно до черговості, визначеної частиною шостою цієї статті.

Так, відповідно до вказаних норм, забезпечення проведення перевірки полягає у розробленні та поданні на затвердження КМУ переліку уповноважених органів, порядку та плану проведення перевірок, а відтак, повноваження МЮУ полягають саме у забезпеченні проведення перевірки, а не в організації її проведення.

Згідно ч. 4 статті 5 Закону організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Частиною 11 статті 5 Закону визначено, що орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов'язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.

На підставі ч. 14 статті 5 Закону керівник органу передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

У пункті 4 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року № 563, організація проведення перевірки покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка.

Отже, як вірно встановлено судом першої інстанції, в даному випадку організація перевірки щодо позивача, відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади», покладалась виключно на Голову Державної фіскальної служби України. За наслідками проведення ДФС такої перевірки складено довідку від 27 серпня 2015 року, відповідно до якої встановлено, що до ОСОБА_4 не застосовуються заборони, визначені ч. 3 та ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Таким чином, Мін'юст не був наділений повноваженням щодо проведення перевірки наявності заборон, що визначені згаданим Законом та надання відповідних висновків, тому суд вірно дійшов висновку, що рішення у формі листа відповідача від 27 лютого 2018 року за № 7509/3142-26-18/13.1 «Щодо дотримання вимог Закону України «Про очищення влади» стосовно ОСОБА_4.» є таким, що прийняте поза межами його компетенції, тому воно підлягає визнанню протиправним та, відповідно, скасуванню.

На переконання Мін'юсту, при складенні відповідної довідки було порушено десятиденний строк проведення перевірки, що передбачений відповідно до Закону України «Про очищення влади» та Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених ч. 3 та ч. 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Дійсно, як правильно зазначено Мін'юстом, в п.14 Порядку вказано, що відповідальний структурний підрозділ протягом десяти днів з дня надходження заяви особи, яка підлягає перевірці, на підставі відомостей, наявних в особовій справі такої особи, або на підставі наданих особою документів, а також інформації з Реєстру про внесення відомостей про особу до Реєстру або відсутність у Реєстрі таких відомостей, перевіряє достовірність відомостей, зазначених у заяві, щодо незастосування до неї заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону, на основі критеріїв, визначених пунктами 1 - 8 частини другої, пунктами 1 і 2 частини четвертої статті 3 Закону...

Проте відповідачем проігноровано положення пунктів 17 та 17-1, в яких зазначено наступне:

Керівник органу не пізніш як на третій день після надходження заяви щодо незастосування до особи, яка підлягає перевірці, заборон, передбачених частинами третьою або четвертою статті 1 Закону, одночасно надсилає органам, що проводять перевірку достовірності відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону, перелік яких затверджений Кабінетом Міністрів України (далі - органи перевірки), відповідно до компетенції запити про проведення перевірки за формою згідно з додатком 3 щодо особи, яка підлягає перевірці, до яких додаються засвідчені копії сторінок паспорта громадянина України з даними про прізвище, ім'я та по батькові, видачу паспорта та місце реєстрації, а також документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Запити про проведення перевірки щодо особи, яка підлягає перевірці, надсилаються у разі, коли:

у матеріалах особової справи такої особи зазначена інформація, що свідчить про те, що особа займала відповідно посади в органах внутрішніх справ, інших правоохоронних органах, органах прокуратури в період, що підлягає перевірці, а також трудова книжка (послужний список) такої особи втрачена (втрачений)/відновлена (відновлений) та/або з матеріалів особової справи вбачається, що особа могла займати відповідні посади в період, що підлягає перевірці, - до МВС та Генеральної прокуратури України;

у матеріалах особової справи такої особи зазначена інформація, що свідчить про те, що особа займала посаду судді в період, що підлягає перевірці, а також трудова книжка (послужний список) такої особи втрачена (втрачений)/відновлена (відновлений) та/або з матеріалів особової справи вбачається, що особа могла займати дану посаду в період, що підлягає перевірці, - до ДСА.

Запити про проведення перевірки надсилаються до:

апарату ДФС - щодо осіб, які займають посади, перелік яких визначений Мінфіном, а територіальних органів ДФС (державних податкових інспекцій) - щодо інших осіб за місцем їх проживання, за яким вони беруться на облік як платники податків;

ДСА - щодо суддів вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду України, а територіальних управлінь ДСА за місцем проживання судді - щодо суддів місцевих та апеляційних судів.»

Як випливає з довідки від 27 серпня 2015 року, такі запити щодо ОСОБА_4 було направлено, проте відповіді на них було отримано пізніше, ніж через 10 днів після підписання позивачем заяви про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

При цьому з тої ж довідки від 27 серпня 2015 року випливає, що відповідь на один з останніх запитів (відповідь МВС № 21/1-6040/Тх-л) була надана в серпня 2015 року. Враховуючи, що в довідці не зазначено точної дати отримання зазначеної відповіді, а Мін'юстом не доведено протилежне, відсутні підстави стверджувати про порушення ДФС строків проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», так само відсутні будь-які підстави вважати довідку від 27 серпня 2015 року такою, що складена з порушенням законодавства.

Відтак, відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено порушення норм законодавства України при складанні довідки про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_4, тому зазначена довідка є законною та такою, що містить висновки, які обов'язкові до застосування третіми особами, зокрема, і органами державної влади.

Щодо Звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою норм Закону України «Про очищення влади» від 20 жовтня 2015 року в частині яка стосується ОСОБА_4

Судом встановлено, що на виконання пункту 3 Витягу з протоколу № 100 засідання Кабінету Міністрів України від 21 вересня 2015 року спільна робоча група з представників Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України (далі - Мінфін), Національного агентства України з питань державної служби та Секретаріату Кабінету Міністрів України у період з 29 вересня 2015 року по 08 жовтня 2015 року провела перевірку виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII «Про очищення влади» та постанови Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2015 № 563, із змінами і доповненнями від 28 березня 2015 року.

В тому числі, досліджено та опрацьовано особові справи працівників самостійних структурних підрозділів центрального апарату ДФС України (керівників та заступників).

Згідно оскаржуваного рішення від 27 лютого 2018 року № 7509/3142-26-18/13.1, за матеріалами, які містяться в особовій справі ОСОБА_4, у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року вона обіймала посаду директора Департаменту нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України та не була звільнена в цей період за власним бажанням, що відповідає критерію очищення влади, передбаченому п.3 ч.2 статті 3 Закону.

Як вже зазначалось, порядок проведення перевірки та компетенція органів, на які покладались задачі з виконання очищення влади визначені Законом України «Про очищення влади». Зокрема, приписами статті 5 цього Закону врегульовано порядок проведення такої перевірки з визначенням органу, уповноваженого на її проведення.

Разом з тим, ні змістом зазначеної норми, ні змістом Закону вцілому не врегульовано питання можливості проведення перевірки висновків у Довідках, що складені уповноваженими органами за наслідками проведеної перевірки наявності заборон до особи, що визначені цим Законом. Закон також не передбачає таку форму роботи органів як «Спільна робоча група».

Натомість, єдиною формою контролю, що визначена цим Законом є громадський контроль за процесом очищення влади (люстрації), що здійснюється Громадською радою з питань люстрації при Міністерстві юстиції України (надалі - Рада) й до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості. Проте, до повноваження Ради ані Законом, ані Положенням про Громадську раду з питань люстрації при Міністерстві юстиції України не віднесені повноваження щодо здійснення подібних перевірок.

Відтак, будь-які висновки, складені неуповноваженим органом - в даному випадку спільною робочою групою - щодо обґрунтованості висновків, викладених у Довідках відповідних суб'єктів перевірки, що визначені приписами статті 5 цього Закону, не можуть вважатись законними, оскільки є такими, що здійснені не у спосіб, що визначений Законом України «Про очищення влади» та органом без належних на те повноважень.

В ході розгляду справи відповідачем було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, зі змісту якого встановлено, що ДФС України листом від 17 жовтня 2018 року № 18803/5/99-99-04-01-02-16 направила на адресу Мін'юсту запитувану інформацію, зокрема, копію Положення про Департамент нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України, затверджене наказом Міністерства доходів і зборів України від 01 липня 2013 року № 223.

За його змістом Департамент нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України в період часу роботи в ньому на посаді керівника ОСОБА_4 визначався як самостійний структурний підрозділ.

Проте, на час проведення перевірки у розпорядженні відповідача та робочої групи даного доказу не було. Відповідно, його зміст також не міг бути взятий до уваги при складенні оскарженого Звіту. При цьому, висновки робочої групи ґрунтувались виключно на матеріалах особових справ осіб, щодо яких складено звіт.

Слід зазначити, що в силу норм статті 77 КАС України відповідач позбавлений можливості посилатись на будь-які інші докази, окрім тих, що були використані під час проведення перевірки, в даному випадку - матеріалів особової справи. Відповідно, Мін'юст позбавлений можливості посилатись на зміст наведеного вище Положення, оскільки на час прийняття оскаржуваного Звіту воно вивченню і застосуванню не підлягало.

Відповідно до ч. 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбаченої частиною першою статті 4 цього Закону.

Так, у п. 3 ч. 2 статті З Закону України «Про очищення влади» зазначено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням:

керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції.

Водночас, відповідно до ч.1 статті 11 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» у редакції від 01 січня 2013 року (чинна на момент перебування Позивача на посаді), апарат міністерства - це організаційно поєднана сукупність структурних підрозділів і посад, що забезпечують діяльність міністра, а також виконання покладених на міністерство завдань.

В свою чергу, спеціальним нормативним актом, який регламентує порядок та правовий статус структурних підрозділів міністерств (зокрема таких, як департамент) є постанова Кабінету Міністрів України від 12 березня 2005 року № 179 "Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій" в редакції від 20 березня 2013 року (чинна на момент перебування позивача на посаді).

Відповідно до зазначеної постанови, департамент - структурний підрозділ, що утворюється для виконання основних завдань високого ступеня складності, координації роботи, пов'язаної з виконанням таких завдань, за умови, що в його складі буде не менш як чотири відділи. Департамент очолює директор. Директор департаменту, чисельність працівників якого не перевищує 40 одиниць, може мати не більше двох заступників, у тому числі одного заступника, який не очолює відділ.

Разом із цим, зазначена постанова Кабінету Міністрів України № 179 взагалі не передбачає таку характеристику правового статусу департаменту як його самостійність.

Як визначено у Зауваженнях до звіту «Про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою України норм Закону України «Про очищення влади»» від 27 жовтня 2015 року, департаменти в Міндоходів не були самостійними структурними підрозділами, оскільки не були наділені правом самостійно виконувати передбачені Законом функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, приймати управлінські рішення, не мали відокремленого майна, самостійного балансу та власних рахунків.

При цьому, згідно п. 1.1 Положення, Департамент координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування (далі - Департамент) є самостійним структурним підрозділом Міністерства доходів і зборів України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що для з'ясування статусу департаменту як самостійного структурного підрозділу, а відтак - положення посади позивача як керівника такого підрозділу, слід проаналізувати права директора Департаменту координації, нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування.

Відповідно до розділу 4 Положення, директору Департаменту надається право: представляти Міністерство доходів і зборів України за дорученням керівництва Міндоходів у взаємовідносинах з територіальними органами Міндоходів з питань, що відносяться до компетенції Департаменту; вимагати від працівників Департаменту чіткого, своєчасного та якісного виконання обов'язків та функцій, передбачених чиним законодавством України, Положенням та податковими інструкціями; вносити на розгляд керівництва Міндоходів пропозиції щодо призначення на посади, звільнення з посад та переміщення працівників Департаменту, заохочення, присвоєння спеціальних звань, накладення стягнень на працівників Департаменту; одержувати від структурних підрозділів Міндоходів та територіальних органів Міндоходів інформацію і матеріали, необхідні для виконання покладених на Департамент завдань і функцій; надавати пояснення працівникам центрального апарату Міндоходів і територіальним органам Міндоходів з питань, що належать до компетенції Департаменту; погоджувати положення про структурні підрозділи у складі Департаменту, посадові інструкції працівникам Департаменту та надавати їх на затвердження заступнику Міністра, згідно з наказом Міндоходів про розподіл обов'язків між керівництвом Міндоходів.

З аналізу наведених норм вбачається, що зазначені повноваження не дають можливості зробити висновок про наявність у Департаменту повноважень приймати самостійні владно-управлінські рішення, самостійно виконувати передбачені Законом функції міністерства. Департамент не мав правового статусу юридичної особи, у нього були відсутні відокремлене майно, самостійний баланс, власні рахунки.

Тобто, Департамент в Міндоходів не був самостійним структурним підрозділом, оскільки не був наділений правом самостійно виконувати передбачені Законом функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, приймати управлінські рішення, не мав відокремленого майна, самостійного балансу та власних рахунків.

Додатковим підтвердженням того, що Департамент координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України не був самостійним структурним підрозділом свідчить також те, що у структурі податкових органів у минулих роках існували Департаменти як самостійні структурні підрозділи, зокрема Департамент контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів Державної податкової служби України, який у відповідності до пункту 2 свого Положення, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13 жовтня 2011 року за №1289, був юридичною особою публічного права, мав самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України, кодом ЄДРПОУ та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, власні бланки, рахунки в органах Державної казначейської служби України.

В свою чергу, Департамент координації нормотворчої та методологічної роботи з питань оподаткування Міністерства доходів і зборів України ніколи не був юридичною особою публічного права, не мав самостійного балансу, печатки із зображенням Державного Герба України, кодом ЄДРПОУ та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, власні бланки, рахунки в органах Державної казначейської служби України, а отже не міг бути (вважатися) самостійним структурним підрозділом.

Враховуючи зазначене, Департамент не був самостійним структурним підрозділом Міндоходів, відтак посада його керівника не належить до посад, зайняття якої в період з у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року тягло б за собою застосування до особи заборони, що передбачена в ч. 3 статті 1 Закону.

До апеляційної скарги Мін'юст додає копії Додатку 4 до листа ДФС від 23 березня 2015 року № 6997/5/99-99-13-01-01-16.

Відповідно до ч. 8 статті 79 КАС України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно апеляційної скарги відповідача, доказ, який він просить долучити до матеріалів справи був отриманий ще в 2015 році. Зазначений документ не було подано в суді першої інстанції. При цьому в своїй апеляційній скарзі відповідач жодним чином не обґрунтовує неможливість його подання у вказаний законом та судом строк з причин, що не залежали від нього, тобто відповідач при поданні доказу не дотримався вимог ч. 8 статті 79 КАС України.

Відтак, суд не бере до уваги копію Додатку 4 до листа ДФС від 23 березня 2015 року № 6997/5/99-99-13-01-01-16 при розгляді даної справи на стадії апеляційного оскарження.

Таким чином, судом першої інстанції вірно було визначено, що безпідставним та необґрунтованим є висновок, викладений у оскаржуваному Звіті відносно ОСОБА_4, що за п. 3 ч. 2 статті 2 КАС України є підставою для визнання його протиправним та скасування.

Окремо слід зазначити, що оскаржувані Лист та Звіт містять однозначні висновки Міністерства юстиції України щодо поширення на позивача заборон, що передбачені Законом України «Про очищення влади», та стали підставою прийняття рішення Вищої ради правосуддя від 24 травня 2018 року № 1530/0/15-18 «Про відмову у призначенні ОСОБА_4.», яке вочевидь впливає на права та обов'язки позивача, тому позивач має право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Стосовно строку на оскарження рішення у формі Листа Міністерства юстиції України за № 7509/3142-26-18/13.1, то воно було прийнято 27 лютого 2018 року, а тому строк на його оскарження не сплив і позов було подано в межах встановленого у ч. 2 статті 122 КАС України шестимісячного строку. В свою чергу, зазначений лист було надано позивачеві для ознайомлення секретаріатом ВРП, тому джерело його отримання позивачем є законним, всупереч безпідставних тверджень апелянта.

Оскаржуване рішення у формі Звіту про результати проведення перевірки щодо виконання Державною фіскальною службою норм Закону України «Про очищення влади» було прийнято 20 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 статті 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Проте, моментом, коли позивач дізналася про існування та протиправність оскаржуваного рішення у формі Звіту, а також про порушення ним своїх прав є дата прийняття рішення Вищої ради правосуддя від 24 травня 2018 року № 1530/0/15-18, яким було відмовлено ОСОБА_4 у призначенні на посаду першого заступника Голови Державної судової адміністрації України. Саме тоді було фактично застосовано оскаржуване рішення, на ньому базувалися висновки органів державної влади та їх посадових осіб при прийнятті рішення Вищої ради правосуддя від 24 травня 2018 року № 1530/0/15-18.

Наведене, на думку суду, підтверджує законність висновків суду першої інстанції при розгляді даної справи та правильне використання норм матеріального та процесуального права.

У рішенні Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/186/17 зроблено висновки щодо застосовування наслідків люстрації відносно прав осіб, які підпадають під критерії здійснення очищення влади, визначених у статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Відповідно до положень ч.2 статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Така мета є правомірною та відповідає інтересам суспільства в тому випадку, коли відповідна заборона сприяє дотриманню балансу між потребами демократичної держави та захисту демократії і прав людини.

В Остаточному висновку щодо Закону України «Про очищення влади» від 19- 20 червня 2015 року Венеціанської комісії зазначено, що питання люстрації безпосередньо порушується в Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи 1096 (1996) про заходи з ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем. Резолюція наголошує, що люстраційні заходи «можуть бути сумісними з демократичною державою, заснованою на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв» (пункт 12). Цими критеріями є: провина, саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості та право на судовий перегляд ухваленого рішення; різні функції та цілі люстрації, а саме захист новоствореної демократії, і кримінальне право, тобто покарання осіб, які вважаються винними, повинні дотримуватися; також люстрація повинна мати жорсткі обмеження у часі, як у період її застосування, так і в період, впродовж якого здійснюється перевірка. Більш детально критерії роз'яснені у доповіді, що додається до резолюції 1096 (1996), яка містить Керівні принципи щодо відповідності люстраційних законів та подібних адміністративних заходів вимогам держави, що базується на принципі верховенстві права (далі - Керівні принципи 1996 року). Ці Керівні принципи були прийняті для формування політики, спрямованої на ліквідацію спадщини комуністичного періоду, який закінчився в 1991 році.

Однак врахуванню підлягає те, що у Проміжному висновку щодо Закону України «Про очищення влади» від 12-13 грудня 2014 року Венеціанська комісія вказала, що Керівні принципи передбачають, що люстрація «може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб'єкт люстрації, створенню життєздатної вільної демократії шляхом використання суб'єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації» (пункт 29).

У пункті 65 остаточного висновку Венеціанська комісія вказала, що оскільки «метою люстрації є не покарання людей, які вважаються винними, ... а захист нової демократії» (преамбула до Керівних принципів), зміни в особистій позиції є тим фактором, який слід ураховувати щодо всіх категорій осіб.

Закон забороняє певним категоріям осіб обіймати певні державні посади. Венеціанська комісія наголошує на тому, що відповідно до концепції «демократії, здатної захистити себе», держава має право відстороняти від доступу до зайняття державних посад осіб, які можуть становити загрозу демократичній системі та/або показали себе негідними служити суспільству. Водночас Європейський суд з прав людини зазначив у справі «Жданока», що «щоразу, коли держава має намір покладатися на принцип «демократії, здатної захистити себе» для виправдання втручання у права особистості, вона повинна ретельно оцінювати масштаби та наслідки цього заходу, щоб переконатися у тому, що / ... / рівновагу буде досягнуто». Таким чином, правова норма, яка накладає обмеження на доступ до державних посад, має бути чіткою й обґрунтованою за характером та повинна дотримуватися принципу пропорційності.

В пункті 110 зазначеного рішення Верховного Суду вказано, що надаючи оцінку зазначеним діям та спірному рішенню Вищої ради правосуддя з урахуванням принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів встановила порушення принципу пропорційності, оскільки в даному випадку втручання у права особистості (звільнення позивача на підставі порушення вимог щодо несумісності) не виправдовують мету люстраційного процесу, «рівновагу не було досягнуто». Позивач мав намір самостійно відсторонитися від здійснення державної влади, що вже було б результатом, на який спрямована люстраційна процедура. Люстрація може бути використана тільки для усунення або суттєвого зменшення загрози, яку становить суб'єкт люстрації, створенню життєздатної вільної демократії шляхом використання суб'єктом службового становища з метою порушення прав людини або блокування процесу демократизації.»

При цьому, жодним актом, що має належну юридичну силу (навіть оскаржуваними рішеннями в межах даного спору), не встановлено конкретні факти вчинення особисто позивачем дій, які безпосередньо є передумовою застосування до особи люстраційного процесу. Відтак, враховуючи практику Верховного Суду, будь-які твердження відповідача щодо поширення на ОСОБА_4 заборон, які передбачені Законом України «Про очищення влади», не базуються на нормах чинного законодавства та не враховують фактичних обставин діяльності позивача на займаній нею посаді.

Решті доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року та рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку