Справа № 1540/3879/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3879/18

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчук В.О.

суддів: Семенюк Г.В. , Шляхтицький О.І.

при секретарі Алексєєвій Н.М.

за участю представника скаржника ОСОБА_1

представника позивача Криворучко В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Одеської митниці ДФС на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року прийнятого в порядку письмового провадження (суддя: Бутенко А.В.) у справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на правову допомогу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2018 року ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_4, позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про:

- скасування наказу Одеської митниці ДФС № 534-о від 03 липня 2018 року,

- поновлення ОСОБА_4 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС,

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 липня 2018 року по 30 липня 2018 року в розмірі 8356,32 грн., починаючи з 31 липня 2018 року до дня поновлення на роботі з розрахунку 464,24 грн. за кожен робочий день,

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн.,

- стягнення за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його не попереджено про наступне вивільнення. При цьому, попередження, з яким ОСОБА_4 був ознайомлений 14 липня 2017 року, на його думку, не є попередженням про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням штатної чисельності, оскільки з його змісту вбачається, що настає зміна істотних умов праці, та у разі незгоди з ними можливе наступне вивільнення. ОСОБА_4 був згоден зі зміною істотних умов праці щодо нього, тому Одеська митниця ДФС мала перевести його на іншу посаду, так як за мовчазною згодою ОСОБА_4К погодився на проходження державної служби. Окрім того, в попередженні не зазначено дату майбутнього вивільнення, тому не можливо зазначити, що попередження було надано саме за два місяці до наступного вивільнення. До того ж, вказане попередження надано на виконання наказу, який стосувався змін організаційної структури та штатного розпису на 2017 рік. Тобто, майбутнє вивільнення, у разі якщо б воно відбулося мало б здійснитися до 31 грудня 2017 року, а не пізніше.

Також, позивач стверджує, що Одеською митницею ДФС йому не було запропоновано будь-яких вакантних посад.

Крім того, позивач зазначає, що він працює в митних органах з 2005 року, має досвід митної справи майже 14 років, неодноразово заохочувався за місцем роботи, тому має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці порівняно з іншими працівниками однорідних професій і посад Одеської митниці ДФС.

Також, на думку позивача, його звільнення з займаної посади відбулося з порушенням вимог ч.1 ст..43 КЗпП України, а саме за відсутності згоди з Первинною профспілковою організацією, працівників Одеської митниці ДФС.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської митниці ДФС № 534-0 від 03 липня 2018 року про звільнення ОСОБА_4 з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці ДФС.

Стягнуто з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 липня 2018 року по 16 листопада 2018 року у сумі 63 136 (шістдесят три тисячі сто тридцять шість) гривні 64 копійки.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Одеської митниці ДФС (65078, м.Одеса, вул. Івана та Юрія Лип, 21-А, код СДРПОУ 39441717) на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в сумі 7 400 (сім тисяч чотириста) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Одеська митниця ДФС звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняту нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Окрім того скаржник зазначає, що на момент звільнення позивача з займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Ізмаїл» в Одеській митниці ДФС не було рівнозначних вакантних посад, які б можливо було б запропонувати ОСОБА_4

Ухвалою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 310 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу у відкритому судовому засіданні.

Обставини справи.

Позивач, ОСОБА_4, працював на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення № 2 митного поста «Ізмаїл» Одеської митниці Державної фіскальної служби, що підтверджується Наказом Одеської митниці ДФС №209-о від 26 грудня 2014 року (а.с. 40).

Наказом Одеської митниці ДФС № 534-0 від 03 липня 2018 року ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ч.І ст.87 Закону України «Про державну службу», п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 41).

Не погоджуючись з вказаним наказом Одеської митниці ДФС № 534-о від 03 липня 2018 року, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Висновок суду першої інстанції.

Частково задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що встановлена законодавством можливість змін в організації виробництва і праці державної установи (організації), не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників такої установи. Натомість, означене зобов'язання Одеською митницею ДФС не виконано, чим порушено права Позивача. Таким чино, оскільки позовні вимоги позивача про скасування оскаржуваного Наказу від 03 липня 2018 року №534-о, поновлення ОСОБА_4 на вказаній посаді підлягають задоволенню, суд вирішив стягнути з Одеської митниці ДФС на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 липня 2018 року по день поновлення на посаді у загальному розмірі 63 136.64 грн.

Між тим, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_4 до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому Відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 10 000грн., а тому, зазначена позовна вимога ОСОБА_4 є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту - КАС України), Цивільного кодексу України (надалі по тексту - ЦК України) та Кодексу законів про працю (надалі по тексту - КЗпП).

Джерела права й акти їх застосування.

Статтею 19 Конституції України встановлено. що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, поняття "зміни в організації виробництва і праці" є загальною підставою для звільнення, яка включає в себе окремі, певні і самостійні підстави для такого звільнення, а саме ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників регулюється статтею 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Оцінка суду.

З системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові усі наявні в установі вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП, може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Таким чином, у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно Наказу Одеської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_4.» №534-О від 03 липня 2018 року ОСОБА_4 звільнено з посади головного державного інспектора Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС на підставі скорочення штатної численності.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що відповідно до наявного у матеріалах справи переліку змін №3 до штатного розпису на 2016 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" складала 61 посаду, з яких заступник начальника митного поста - начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний державний інспектор - 24 посади, старший державний інспектор - 23 посади, державний інспектор - 12 посад (а.с. 84-88).

21 лютого 2017 року затверджено штатний розпис Одеської митниці ДФС на 2017 рік, з урахуванням якого загальна кількість штатних посад Відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" складає 24 посади, з яких заступник начальника митного поста - начальник відділу - 1 посада, заступник начальника відділу - 1 посада, головний державний інспектор - 8 посад, старший державний інспектор - 8 посад, державний інспектор - 6 посад (а.с. 95-97).

З урахуванням Наказу ДФС від 25 січня 2017 року №34 "Про умови оплати праці працівників ДФС та її територіальних органів", у зв'язку із затвердженням 16 січня 2017 року організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017 рік, та затвердженням 21 лютого 2017 року штатного розпису на 2017 рік, Одеською митницею ДФС прийнято Наказ "Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису" від 28 лютого 2017 року №100, пунктом 1 якого наказано ввести в дію з 01 січня 2017 року, затверджені: організаційну структуру Одеської митниці ДФС на 2017 рік, та штатний розпис Одеської митниці ДФС на 2017рік (а.с. 92).

Відповідно до наявного у матеріалах справи Переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017 рік, 19 травня 2017 року, із структури Одеської митниці ДФС виведено Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю 24 посади, та введено - Відділ митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїльський" штатною чисельністю 24 посади (а.с. 100-101).

Згідно з Переліком змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС, загальна кількість штатних посад митного поста "Ізмаїльський" складає 58 посад (а.с. 102-104).

У зв'язку із затвердженням 19 травня 2017 року переліку змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС на 2017 рік та переліку змін №2 до штатного розпису на 2017 рік, 22 травня 2017 року Одеською митницею ДФС прийнято Наказ "Про введення в дію переліку змін до організаційної структури та штатного розпису" №278, яким з 25 травня 2017 року введено в дію затверджений перелік змін №1 до організаційної структури Одеської митниці ДФС, та перелік змін №2 до штатного розпису на 2017 рік Одеської митниці ДФС (а.с. 99).

Одеською митницею ДФС складено Попередження, яким головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС ОСОБА_4 попереджено про зміну істотних умов державної служби та можливе наступне вивільнення.

Дослідивши текст вказаного Попередження колегією суддів встановлено, що згідно з вимогами Закону України "Про державну службу" у разі незгоди державного службовця на продовження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби позивач повинен подати керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на запропоновану йому посаду не пізніше як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов державної служби від нього не надійшли заяви, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, із зазначеним Попередженням про зміну істотних умов державної служби та можливе наступне вивільнення ОСОБА_4 ознайомлено 14 липня 2017 року. Позивачем зроблено відмітку «З попередженням згоден, претензій не маю».

Інші документи, які б підтвердили незгоду позивача з продовженням державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що фактично скорочення штатної чисельності не відбулось, при цьому, як до проведення змін в організації виробництва і праці Одеської митниці ДФС, так і після їх завершення, штатним розписом митного поста "Ізмаїльський" Одеської митниці ДФС передбачено посаду головного державного інспектора, яку обіймав позивач.

Водночас, Одеською митницею ДФС, на виконання вимог ч. 2 ст.77 КАС України, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивачу була запропонована будь-яка інша посада в Одеській митниці ДФС, від якої він відмовився, як і не надано доказів щодо неможливості переведення позивача у зв'язку з його низькою кваліфікацією, та продуктивністю праці, що свідчить про порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_4 із займаної посади.

Встановлена законодавством можливість змін в організації виробництва і праці державної установи (організації), не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників такої установи. Натомість, означене зобов'язання Одеською митницею ДФС не виконано, чим порушено права Позивача.

Таким чином, беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, у зв'язку із скороченням штатної чисельності Одеської митниці ДФС, проведено з порушенням вимог чинного законодавства, а відтак, спірний Наказ Одеської митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_4К.» від 03 липня 2018 року №534-о підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст. 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності Наказу «Про звільнення ОСОБА_4К.» від 03 липня 2018 року №534-о, таким чином позовна вимога щодо поновлення ОСОБА_4 на посаді головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, також підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до наявної у матеріалах справи Довідки Одеської митниці ДФС від 17 липня 2018 року №167, за підписами начальника митниці Власова О.С., начальника управління фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - головного бухгалтера - Куценко І.В., середньогодинна заробітна плата ОСОБА_4 за останні два календарні місяці, що передували звільненню (березень-квітень 2018р.), становить 58,03 грн. (а.с. 24).

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_4 становить 464,24 (58,03 грн. х 8 годин).

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до пункту 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції здійснено правильний розрахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме 464,24грн./день х 136 днів вимушеного прогулу = 63 136,64 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необхідність стягнення з Одеської митниці ДФС на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 липня 2018 року по день поновлення на посаді у загальному розмірі 63 136,64 грн.

При цьому, колегія суддів, як і суд попередньої інстанції, залишає поза увагою доводи Одеської митниці ДФС щодо наявності Ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 24 квітня 2017 року у справі №522/20851/16-к згідно з якою ОСОБА_4 було тимчасово відсторонено від посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста "Ізмаїл" Одеської митниці ДФС, оскільки означене судове рішення у жодному разі не є вироком суду, у якому встановлено вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення. До того ж, вказана Ухвала слідчого судді припинила свою дію 22 червня 2017 року.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС моральної шкоди в сумі 10 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Моральна (немайнова) шкода - наслідки правопорушення, які не мають економічного змісту і вартісної форми і можуть полягати у: 1) фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна (немайнова) шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відповідно до ст.1167 Цивільного кодексу України, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст.1174 Цивільного кодексу України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи положення ст.1174 Цивільного кодексу України, котрими передбачено відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач має довести не лише протиправність поведінки відповідача, але й наявність самої моральної шкоди, та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем - ОСОБА_4 до суду не надано жодних доказів на підтвердження заподіяння йому Відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров'я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визначаючи спірну суму завданої, за його твердженням, відповідачем, моральної шкоди у розмірі 10 000грн., а тому, висновок суду першої інстанції про те, що зазначена позовна вимога ОСОБА_4 є необґрунтованою, та такою, що не підлягає задоволенню, є правильним.

Щодо вимоги про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу у загальному розмірі 8 000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі статтею 134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 1 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співзмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті - це витрати, пов'язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов'язані з розглядом справи в суді.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням, та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати, можуть бути: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов'язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, довіреність (ордер), акт прийому передачі наданих послуг, документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що 10 липня 2018 року між позивачем та адвокатом Криворучко В.О. (Адвокат) укладено Договір про надання професійної правничої допомоги №А-18/02, за умовами якого Адвокат зобов'язується за завданням Клієнта надати за плату послуги з надання правової допомоги для підготовки, подачі позову та представлення інтересів Клієнта в судах щодо поновлення на роботі (а.с. 64).

Судом встановлено, що Криворучко В.О. має право на заняття адвокатською діяльністю, що підтверджується наявною у матеріалах справи належним чином засвідченою копією Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 23 липня 2012 року №756 (а.с. 65).

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Одеської митниці ДФС підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу у загальному розмірі 7 400,00 грн., а саме: - аналіз доказів - 400 грн.; - попередня правова консультація щодо характеру спірних правовідносин - 1200 грн.; - обговорення та формування правової позиції щодо подачі позову - 400 грн.; - підготовка тексту позовної заяви - 3000 грн.; - формування пакету позовної заяви та відправлення відповідачам - 300 грн.; - підготовка інших процесуальних документів по справі - 2000 грн.; участь у судових засіданнях - 100 грн.

Окрім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у стягненні з відповідача на користь позивача судового збору згідно квитанції №45 від 16 серпня 2018 року, у сумі 704,80 грн. за вимогу про стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ОСОБА_4 заподіяну моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., оскільки в цій частині позивачу було відмовлено.

З системного аналізу вимог діючого законодавства та обставин справи колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування Наказу № 534-о від 03 липня 2018 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

При цьому, доводи апеляційної скарги з приводу того, що на момент звільнення позивача з займаної посади головного державного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Ізмаїл» в Одеській митниці ДФС не було рівнозначних вакантних посад, які б можливо було б запропонувати ОСОБА_4, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Одеської митниці ДФС - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року прийнятого в порядку письмового провадження (суддя: Бутенко А.В.) у справі за позовом ОСОБА_4 до Одеської митниці ДФС, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, витрат на правову допомогу та моральної шкоди - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 04 березня 2019 року.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.