Справа № 460/2725/18
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/937/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Глушка І.В., Коваля Р.Й.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського адміністративного суду від 29 листопада 2018 року (головуючий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_2, м. Рівне) у справі №460/2725/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рівненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобовязання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Рівненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в якому просила зобовязати відповідача провести поновлення виплати пенсії за віком з 23.12.2016 у розмірі відповідно до частини другої статті 40 закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Рівненського адміністративного суду від 29 листопада 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, Ізраїль, 29015; РНОКПП НОМЕР_1) до Рівненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вулиця Яворницького, 34, місто Рівне, 33001; ) про зобовязання вчинення певних дій залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що на виконання рішення суду позивачці поновлено виплату пенсії з 23.12.2016, проте розмір такої пенсії становить лише 158 грн. 16 коп. на місяць. Апелянт вважає, що відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відповідач повинен здійснити виплату пенсії за віком з 23.12.2016 року у розмірі відповідно до вказаних норм, застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення, з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Учасники справи в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у їх відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 у справі №569/9875/17 позовну заяву ОСОБА_1 до Рівненського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задоволено частково: зобовязано Рівненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 23.12.2016 року відповідно до загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2018 у справі №569/9875/17 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 без змін.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29.01.2018 у справі №569/9875/17, яке набрало законної сили 04.06.2018 встановлено, що ОСОБА_1 01.02.1991 року по досягненню пенсійного віку та наявності 28 років страхового стажу, що підтверджується копією трудової книжки, була призначена пенсія за віком. Перебуваючи на обліку у відповідача з 01.02.1991 року позивач отримувала пенсію за віком по 27.10.2001, до виїзду на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. 27.10.2001 ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, та перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль. На момент виїзду ОСОБА_1 до Держави Ізраїль, пенсія їй була виплачена за шість місяців наперед та припинена виплата з 27.04.2002. 04 травня 2017 року представник ОСОБА_1, діючи на підставі нотаріальної довіреності, подала до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області особисту заяву позивача про поновлення пенсії. Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області №390/10 від 13 травня 2017 року позивача повідомлено про відмову в задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії у зв'язку з відсутністю правових підстав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, тому суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини.

з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Суд першої інстанції зазначив, що прохальна частина позовної заяви, з якою позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду викладена в наступній редакції: Зобовязати Рівненське обєднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області провести поновлення виплати пенсії за віком з 23.12.2016 у розмірі відповідно до частини другої статті 40 закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, застосувавши показники середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Тобто, позовні вимоги адміністративного позову є тотожними тим, щодо яких вже наявні рішення судів у справі №569/9875/17: позивачу вже поновлено виплату пенсії з 23.12.2016.

Звернувшись до Рівненського окружного адміністративного суду з позовною заявою, позивач фактично оскаржує сам розмір пенсії, що йому виплачується після виконання рішення суду у справі №569/9875/17 про поновлення виплати пенсії.

Відповідно до частини першої статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обовязковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції про те, що спір щодо поновлення позивачу виплати пенсії з 23.12.2016 вже вирішений судами у справі №569/9875/17.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), в практиці Європейського суду з прав людини розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata принципу остаточності рішень суду. Цей принцип, як наголошує Євросуд, означає, що: жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. При цьому, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (п. 52 рішення Євросуду по справі Рябих проти Росії (2003).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що повторне ухвалення судом рішення щодо поновлення позивачу виплати пенсії з 23.12.2016 матиме ознаки порушення вказаного вище принципу правової визначеності, оскільки такий спір вже вирішений національними судами.

При зверненні до суду з позовною заявою про зобовязання поновити виплату пенсії з 23.12.2016, позивач фактично доповнив таку вимогу зобовязанням поновити виплату з урахуванням показників середньої заробітної плати за три роки до дня звернення позивача до УПФУ, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає обєкту порушеного права, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання чи неналежного виконання рішення суду в іншій справі, суд не має права зобовязувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення.

Взявши до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанцій є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновки суду є правильними, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 229 ч. 4, 243, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі №460/2725/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_3
Повний текст постанови складений 07 березня 2019 року.