Справа № 1340/5640/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1340/5640/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, зобовязання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (81652, Львівська обл., м.Н.Розділ, вул.Шептицького, 1/82) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79007, м.Львів, пл.Григоренка, 3), Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, м.Львів, пл.Григоренка, 3), із вимогами:

-визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1177 о/с «Про звільнення» від 02.11.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області;

-поновити ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 15.04.2017 року;

-стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 26.06.2018 року по день винесення судового рішення;

-зобовязати Головне управління Національної поліції у Львівській області вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції в порядку, передбаченому п.9 Розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію».

Ухвалою суду від 27.11.2018 року вказану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою суду від 10.12.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 29.01.2019 року закрито підготовче провадження в адміністративній справі та призначено судовий розгляд адміністративної справи по суті.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, прийнявши оскаржуваний наказ від 02.11.2018 року, звільнив позивача у звязку з скороченням штатів з 14.04.2017 року, не виконав рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 року у справі №813/2133/18, яке набрало законної сили 26.07.2018 року, та протиправно, в черговий раз, звільнив його зі служби. На думку позивача, при прийнятті оскаржуваного наказу від 02.11.2018 року №1177 о/с відповідач зобовязаний був розглянути можливість позивача - особи, що звільняється, подальшого використання на службі, та зясувати наявність наміру проходити службу в національній поліції. Вважає, що звільнення є таким, що порушило право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом XI Закону України «Про Національну поліцію». Позивач стверджує, що звільнення без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи, згідно з чинним законодавством про працю.

Відповідачі заяв про визнання позову чи відзиву на позовну заяву до суду не надали.

Позивач та представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання не зявилися, відзив на позов не подали, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ з січня 2000 року.

Станом на 06.11.2015 року позивач перебував на посаді помічника начальника відділу - оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області.

Наказом №848 о/с від 06.11.2015 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року у справі №813/6351/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2016 року, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області №848 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1, помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського районного відділу ГУМВС України у Львівські області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського районного відділу ГУМВС України у Львівські області з 07.11.2015 року. Стягнуто з Миколаївського районного відділу ГУМВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1 8179 грн. 53 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за виключенням податків та інших обовязкових платежів.

Наказом ГУМВС України у Львівській області від 11.04.2017 року №1033 скасовано наказ №848 о/с та поновлено позивача на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 07.11.2015 року. Однак, наказом від 11.04.2017 №1038 о/с ОСОБА_3 повторно звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів).

Позивач - ОСОБА_3 оскаржив наказ №1038 о/с «Про звільнення» від 11.04.2017 року в судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2017 року у справі №813/1763/17 наказ №1038 о/с «Про звільнення» від 11.04.2017 року визнано протиправним та скасовано, а відповідача зобовязано поновити позивача на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 12.04.2017 року.

Наказом №1099 о/с «Про виконання рішення суду» від 17.11.2017 року ГУ МВС України у Львівській області поновлено позивача на вищевказаній посаді з 12.04.2017 року.

Проте, наказом №1100 о/с « Про звільнення» від 17.11.2017 року ОСОБА_3 повторно звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів) з 12.04.2017 року.

ОСОБА_3 оскаржив наказ №1100 о/с «Про звільнення» від 12.04.2017 року в судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 року у справі №813/4340/17 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1100 о/с від 17.11.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 12.04.2017 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 13.04.2017 року; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 38465,00 грн. грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів; постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4789,16грн. звернено до негайного виконання.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.04.2018 року №1134 о/с скасовано наказ №1100 о/с, та поновлено позивача на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 12.04.2017 року. Проте, наказом від 06.04.2018 року №1035 о/с ОСОБА_3 втретє звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів).

ОСОБА_3 оскаржив наказ №1035 о/с «Про звільнення» від 06.04.2018 року в судовому порядку.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2018 року у справі №813/2133/18 позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ ГУМВС у Львівській області №1135 о/с «Про звільнення» від 06.04.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області з 13.04.2017 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУ МВС України у Львівській області з 14.04.2017 року; стягнено з ГУМВС у Львівській області на користь ОСОБА_1 18369,00 грн. грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів; постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4710,00 грн. звернено до негайного виконання; відмовлено у задоволені позовної вимоги про зарахування ОСОБА_1 до вислуги років час перебування у вимушеному прогулі з 07.11.2015 року по 28.02.2018 року, що становить 2 роки 5 місяців; рішення суду набрало законної сили 26.07.2018 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 06.04.2018 року №1134 о/с скасовано наказ №1100 о/с, та поновлено позивача на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 12.04.2017 року. Проте, наказом від 06.04.2018 року №1035 о/с ОСОБА_3 втретє звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за п.64 «г» (через скорочення штатів).

На виконання вказаного рішення суду наказом №1175 о/с від 02.11.2018 року ГУ МВС України у Львівській області скасовано наказ №1135 о/с, а позивача поновлено на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 13.04.2017 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 02.11.2018 року №1177 о/с позивача в четверте звільнено з посади з 14.04.2017 року.

Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні при звільненні зі служби складає: 20років 07 місяців 09днів; в пільговому обчисленні 21 рік 08 місяців 11 днів.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано такі обставини справи та норми чинного законодавства.

Пунктом 17 ч.1 ст.4 КАС України визначено, що публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням.

Так, пунктом 64 «г» вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами), при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно з ст.1 Закону України «Про Національну поліцію», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

ОСОБА_4 опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, п.п.8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Так, п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

З врахуванням змісту наведеної норми, суд вважає, що у відповідача ГУ МВС України у Львівській області відсутній обов'язок щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення.

Відповідно до п.п.9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначені особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного у вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Отже, Законом України «Про Національну поліцію» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 року включно. ОСОБА_4 норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.01.2016 року у справі №810/1783/13а, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у вказаному випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

Проте, в Законі України «Про Національну поліцію» та постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які покладались на органи міліції.

Таким чином, у спірному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Суд вважає, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст.3 Закону України «Про міліцію» та ст.2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Суд також враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що в спірному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, ч.3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст.49-2 КзпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судом встановлено, що Головним управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області не було зясовано можливості його подальшого використання на службі, а відтак, позивачу не було запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції.

Суд встановив, що при прийнятті оскарженого наказу відповідачем також взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав у звязку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Суд зауважує, що саме на Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивача звільнено протиправно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1177 о/с «Про звільнення» від 02.11.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 року у справі №21-484а14.

Оскільки відповідачем трудові гарантії позивача були порушені, у зв'язку із чим повинні бути відновлені шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, з урахуванням викладеного, на підставі вимог ч.2 ст.11 КАС України та п.24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд вважає за необхідне поновити позивача на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений, а саме - на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області.

У звязку з протиправністю наказу відповідача від 02.11.2018 року №1177 о/с «Про звільнення» та з урахуванням абз.2 п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, згідно з яким днем звільнення вважається останній день роботи, позивача належить поновити з 15.04.2017 року.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі- Порядок). ОСОБА_4 постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п.8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч.2 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд звертає увагу, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 11.04.2016 року у справі №813/6351/15 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 11.04.2016 року в сумі 8179,53грн. за виключенням податків та інших обовязкових платежів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27.06.2017 року у справі №813/1763/17 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.04.2017 року по 27.06.2017 року в сумі 10884,50 грн. з відрахуванням податків і зборів.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.02.2018 року у справі №813/4340/17 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.06.2017 року по 28.02.2018, в сумі 38465,00грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 року у справі №813/2133/18 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.02.2018 року по 25.06.2018 року в сумі 18369,00грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок прийняття протиправного наказу відповідача від 02.11.2018 року №1177 о/с необхідно обраховувати з 26.06.2018 року по 05.03.2019 року, що становить 254 календарних дні.

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою від 18.08.2016 року №8905 розмір грошового забезпечення позивача за вересень 2015 року становив 4258,16 грн., за жовтень 2015 року 5320,15 грн. У вересні та жовтні 2015 року було 61 календарний день. Таким чином, середньоденний заробіток позивача становив 157 грн. ((4258,16 грн. + 5320,15 грн.): 61). З урахуванням кількості робочих днів вимушеного прогулу 253, розмір грошового забезпечення, що підлягає виплаті позивачу становить 39878,00грн. (157,00 грн. х 254 дні), який і підлягає до стягнення з ГУМВС України у Львівській області в користь позивача.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 02.11.2018 року №1177 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 14.04.2017 року. Позивач проходив службу саме в органах внутрішніх справ України. Крім того, судом визнано протиправним та скасовано вищевказаний наказ про звільнення позивача та поновлено його на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області.

Тому, орган з якого підлягає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача є Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Відповідно до ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача та стягнення грошового забезпечення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Головного управління Національної поліції у Львівській області вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції в порядку, передбаченому п.9 Розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію», то окрім зазначеного вище, суд зазначає, що ОСОБА_1 не був переведений до органів Національної поліції, відтак відсутні підстави як для його поновлення в органах Національної поліції.

Окрім того, суд зауважує, що 07.11.2015 року вступив у дію ОСОБА_4 України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року. 06.11.2015 року наказом Національної поліції №30 затверджено Положення про Головне управління Національної поліції у Львівській області. При цьому, вищевказаними нормативними документами не визначено правонаступництва від ГУМВС України у Львівській області до ГУНП у Львівській області.

Суд зазаначає, що сам порядок прийому на службу до органів Національної поліції України визначається Законом України «Про Національну поліцію». Згідно ст.17 цього Закону, поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних засадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Тож, оскільки позивач не приймався, не проходив службу, у тому числі не проходив конкурсу на посаду поліцейського, відтак, не може бути поновлений на посаді в ГУ Національної поліції у Львівській області.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно з ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задоволити частково.

Щодо судових витрат, то такі стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним наказу, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, зобовязання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1177 о/с «Про звільнення» від 02.11.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді помічника начальника відділу-оперативного чергового чергової частини штабу Миколаївського РВ ГУМВС України у Львівській області з 15.04.2017 року.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (79007, м.Львів, пл.Григоренка, 3; ) на користь ОСОБА_1 (81652, Львівська обл., м.Н.Розділ, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 39878 (тридцять девять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 00 коп. грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків, зборів та обовязкових платежів.

Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь грошового забезпечення у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4710 (чотири тисячі сімсот десять) грн. 00 коп. звернути до негайного виконання.

У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 06 березня 2019 року.