Справа № 697/203/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Русаков Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Справа № 697/203/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_2

до Управління Держпраці у Черкаській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови від 10.01.2019 р. № ЧК 1158/365/АВ/П/ПТ/ТД-ФС-021 про накладення штрафу в розмірі 335 070,00 грн.

Ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2019 року справу передано за підсудністю до Черкаського окружного адміністративного суду як таку, що не підсудна місцевому загальному суду як адміністративному.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та повернути справу для розгляду по суті до Канівського міськрайонного суду Черкаської області, посилаючись на те, що оскаржуваною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності, а тому спір підсудний місцевому загальному суду як адміністративному.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про підсудність даної справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, не з'явилися.

Судова колегія вважає, що в даному випадку наявні правові підстави передбачені КАС України для розгляду апеляційної скарги під час відсутності осіб, які не з'явилися, в порядку ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, предметом спору є постанова суб'єкта владних повноважень - Управління Держпраці у Черкаській області з приводу притягнення позивача до відповідальності у вигляді накладення на нього штрафу за ч. 2 ст. 265 КЗпП України в розмірі 335070,00 грн.

Судова колегія встановила, що вирішуючи питання підсудності даного спору, суд першої інстанції виходив з того, що спірною постановою позивача притягнуто не до адміністративної відповідальності в порядку КУпАП, а не за спеціальними нормами КЗпП України, що обумовлює віднесення справи до підсудності окружного суду.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 20 КАС України визначено, що місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні, зокрема адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Згідно з ч. 1-3 ст. 2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України.

Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо.

Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

Частиною 1 статті 9 КУпАП передбачено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Главою 5 КУпАП визначено правопорушення в галузі охорони праці, за які передбачено саме адміністративну відповідальність.

Разом з тим, спеціальним законодавством, а саме нормами ст. 265 КЗпП України, встановлено відповідальність за порушення законодавства про працю, зокрема за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (ч. 2 ст. 265).

При цьому, ч.ч. 3, 4 ст. 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання зазначеної законодавчої норми КМУ прийнято постанову від 17.07.2013 р. № 509, якою затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення.

Згідно з ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що законодавцем розмежовано адміністративні правопорушення в галузі охорони праці, за які підконтрольні особи притягаються до відповідальності в порядку КУпАП, та порушення законодавства про працю, відповідальність за які визначена нормами спеціального законодавства - ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

При цьому, саме юридичний галузевий характер застосованої до правопорушника контролюючим органом санкції визначає предметну підсудність відповідної постанови: постанови про накладення штрафів за КУпАП оскаржуються до місцевого загального суду як адміністративного, а постанови про накладення штрафів за нормами спеціального законодавства - до окружного суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що оскаржуваною позивачем у даній справі постановою його було притягнуто до відповідальності за порушення законодавства в галузі праці не в порядку КУпАП, а за нормами спеціального законодавства - ст.ст. 259, ч. 2 ст. 265 КЗпП України та Порядку, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 р. № 509.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що даний спір виник не з приводу оскарження рішення суб'єкта владних повноважень у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, а тому, відповідно до ст. 20 КАС України, така справа не підсудна Канівському міськрайонному суду Черкаської області як адміністративному, а підлягає розгляду саме окружним адміністративним судом.

При цьому, апеляційним судом враховується правова позиція, викладена у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 р. по справі «Сокуренко і Стригун проти України», в якому Суд зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апелянта про те, що оскаржуваною постановою його притягнуто до адміністративної відповідальності і, на його думку, спір підсудний місцевому загальному суду як адміністративному, незалежно від норми, за якою накладено штраф, є необґрунтованими і до уваги колегією суддів не приймаються.

З приводу посилань апелянта на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.12.2018 р. по справі № 814/2156/16, колегія суддів зазначає, що в даній постанові Верховним Судом залишено в силі саме рішення окружного суду, яким перевірялася постанова органу Держпраці про накладення штрафу в порядку ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а висновки щодо тотожності правопорушень, передбачених ст. 41 КЗпП України та вказаною нормою спеціального законодавства, викладені в контексті вирішення питання щодо неможливості застосування двох санкцій за одне й те саме правопорушення, а не з точки зору предметної підсудності, як помилково вважає апелянт.

Тож, висновки Верховного Суду у вказаному рішенні приймаються до уваги колегією суддів як такі, що підтверджують правомірність віднесення даного спору до предметної підсудності саме окружного суду, а не загального місцевого як адміністративного.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довів.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності достатніх правових підстав для розгляду даної справи місцевим загальним судом як адміністративним.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у відповідності до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2019 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а ухвалу Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 04 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 06 березня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: