Справа № 826/6025/16
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6025/16 Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

представника позивача Пузеревича О.І.,

представника відповідача Костюк О.М.,

представника третьої особи Коваленко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної акціонерної компанії «Укрресурси» на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2017 року (прийняту в порядку письмового провадження, суддя Федорчук А.Б.) у справі за адміністративним позовом Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Державна акціонерна компанія «Укрресурси» про скасування свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

Господарсько-фінансовий департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Державна акціонерна компанія «Укрресурси», в якому просив скасувати наказ Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В та скасувати свідоцтво про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2017 року адміністративний позов задоволено. Скасовано наказ Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В. Скасовано свідоцтво про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999. Стягнуто з Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) за рахунок державних асигнувань на користь Секретаріату Кабінету Міністрів України () понесені судові витрати в сумі 1378,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державною акціонерною компанією «Укрресурси» подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2017 року та закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що між позивачем та третьою особою виникли спірні правовідносини з приводу приватизації державного майна, а саме щодо визнання права власності на будівлю, а тому спір у даній справі не є публічно-правовим, оскільки вимоги позивача до відповідача та третьої особи не є пов'язаними із здійсненням останніми владних управлінських функцій по відношенню до позивача, а обставини, які наводить позивач, не належать до публічно-правових відносин, а є реалізацією прав власника об'єкта нерухомості, захист яких відноситься до сфери господарських правовідносин та вирішується в порядку господарського судочинства. Також, апелянт зазначає, що позивачем було пропущено визначний процесуальним законом шестимісячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, оскільки про факт належності спірного об'єкту нерухомого майна на праві колективної власності ДАК «Укрресурси» позивачеві стало відомо ще 11.03.2009 на підставі листа за вих. №042/13/1-214 від ГУ комунальної власності в м. Києві, а позов датований 13.04.2016, а тому позов підлягав залишенню без розгляду. Також зазначено, що матеріали справи не містять копій свідоцтва про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999 з вимогою про скасування якого звернувся позивач.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2017 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

02.10.2017 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, у яких такий просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вказує, що позивач звернувся до суду з вимогами скасувати наказ Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В та скасувати свідоцтво про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999, питання ж приватизації на судовий розгляд позивачем не виносилось, до позовних вимог не включалось, у зв'язку з чим висновки апелянта стосовно того, що між позивачем, відповідачем та третьою особою виникли спірні правовідносини з приводу приватизації державного майна є необґрунтованими та безпідставними. Зазначено, що ухвалою від 10.0.2016 Окружний адміністративний суд м. Києва відмовив Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без розгляду. Вказано, що у зв'язку з отриманням позивачем рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23.02.2016 №28404586, 11.03.2016 зроблено запит та отримано інформаційну довідку з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно у якій зазначено, як підставу виникнення права колективної власності у апелянта на нежилий будинок по пров. Музейному 12 у м. Києві, свідоцтва про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999, і ця обставина під час розгляду справи судом першої інстанції сторонами не заперечувалась та під сумнів не ставилась, а навпаки, застосовувалась позивачем, відповідачем та третіми особами як підстава для обґрунтування своїх вимог.

03.10.2017 до суду апеляційної інстанції від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшли письмові пояснення, у яких третя особа просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, вказує що судом першої інстанції правильно встановлено факт, що спірне майно є державною власністю, а органом управління не приймались рішення про відчуження державного майна в приватну чи колективну власність.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2017 провадження у справі зупинено.

10.11.2017 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення на апеляційну скаргу від Департаменту комунальної власності м. Києва, у яких таким зазначено, що наказ, що оскаржується, видавався в межах компетенції Головного управління та відповідно до вимог діючого на той час законодавства; наказ - це лише фіксація права власності на паперовому носії, яке виникло адміністративно-територіальної реформи при формуванні комунальної власності територіальних громад міста Києва, тому визнання наказу недійсним не є підставою для припинення права власності.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 зупинено апеляційне провадження в адміністративній справі №826/6025/16. Витребувано у Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України: документи, що підтверджують належність будівлі до державної власності; довідки Управління адміністративних будинків від 12.01.2009 №45 та №46; Свідоцтво про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999 року.

Справа №826/6025/16 надійшла до Шостого апеляційного адміністративного суду відповідно до ч. 3 ст. 29 КАС України як визначеного ч. 6 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суду, якому передаються справи Київського апеляційного адміністративного суду, що ліквідований згідно з Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 455/2017 "Про ліквідацію апеляційних адміністративних судів та утворення апеляційних адміністративних судів в апеляційних округах".

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2018 дану справу прийнято до провадження Шостого апеляційного адміністративного суду.

25.01.2019 до суду апеляційної інстанції від Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України надійшов лист на виконання вимог ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2017 року, у якому зазначено, що документи які підтверджують належність будівлі до державної власності містяться у матеріалах справи № 826/6025/16, а також подавались позивачем у складі позовної заяви. При цьому, надано належним чином завірені копію листа Фонду Державного майна України від 01.02.2018 № 10-15-2229 та витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна. Разом із цим, також надано належним чином завірені копії довідок Управління адміністративних будинків від 12.01.2009 № 45 та № 46, а також повідомлено, що оформлення свідоцтва про право колективної власності Державній акціонерній компанії «Укрресурси» НБО 10002577 від 24.09.1999 здійснювалось на підставі Тимчасового порядку видачі свідоцтв про право власності на об'єкти нерухомого майна, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02.10.1996 № 1563, в одному примірнику, який було видано замовнику, у зв'язку з чим у позивача відсутнє вищевказане свідоцтво.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2019 року поновлено апеляційне провадження у справі №826/6025/16 та призначено справу до розгляду.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції про державну реєстрацію права власності на будівлю, що розташована в м. Києві, провулок Музейний, 12, загальна площа 3678,8 кв.м.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 23.02.2016 №28404586 відмовлено у державній реєстрації прав власності, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про право колективної власності за іншою юридичною особою, а саме, за ДАК «Укрресурси».

Вважаючи, що право комунальної власності за компанією «Укрресурси» зареєстровано необґрунтовано, оскільки спірне майно за адресою Музейний пров. 12 в м. Києві є власністю держави в особі уповноважених органів, що реалізують право державної власності щодо зазначеного майна, яке в свою чергу з державної власності не вибувало, відповідних рішень щодо відчуження вказаного майна в приватну чи колективну власність не приймалось, позивач з вимогами про скасування наказу Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В та скасування свідоцтва про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999 звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Закону України «Про управління об'єктами державної власності» майно, що увійшло до статутного капіталу при створенні ДАК «Укрресурси», в тому числі спірний адміністративний будинок по Музейному провулку, 12 у м. Києві, є державною власністю, органом управління не приймались рішення про відчуження державного майна в приватну чи колективну власність, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої ст. 55 Конституції України та ст. 6 КАС України у порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 3 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої ст. 2 КАС України (в редакції, на момент звернення до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, на момент звернення до суду) встановлено, що у цьому Кодексі термін справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Під суб'єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно частини другої статті 17 КАС України (в редакції, на момент звернення до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони , за виключенням спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

За правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за частиною першою ст.19 КАС України (в редакції, на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико - соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

З матеріалів справи вбачається, що правовідносини у даній справі виникли стосовно оскарження наказу Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В (відповідно до якого видано свідоцтво про право власності ДАК «Укрресурси» на об'єкт нерухомого майна за адресою: м. Київ, пров. Музейний, 12) та свідоцтво про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999.

Апелянт вказує на те, що позивач не має права звернення до адміністративного суду з даним позовом, оскільки між позивачем та третьою особою виникли спірні правовідносини з приводу приватизації державного майна, а саме щодо визнання права власності на будівлю, а тому спір у даній справі не є публічно-правовим, оскільки вимоги позивача до відповідача та третьої особи не є пов'язаними із здійсненням останніми владних управлінських функцій по відношенню до позивача, а обставини, які наводить позивач, не належать до публічно-правових відносин, а є реалізацією прав власника об'єкта нерухомості, захист яких відноситься до сфери господарських правовідносин та вирішується в порядку господарського судочинства.

При цьому, колегія суддів зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб'єктного складу - участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб'єкта владних повноважень.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 2 ст. 20 Господарського кодексу України (у вказаній редакції) кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення.

Чинною редакцією ГПК визначено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4).

Згідно із закріпленими в пункті 6 частини першої статті 20 зазначеного Кодексу (у відповідній редакції) правилами, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Порушуючи питання про скасування наказу Головного управління майном Київської міської держадміністрації від 23.09.1999 №468-В та свідоцтва про право власності НБ 010002577 від 24.09.1999, Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України у позовній заяві обґрунтовує свої вимоги тим, що право комунальної власності за ДАК «Укрресурси» зареєстровано необґрунтовано, оскільки спірне майно за адресою Музейний пров. 12 в м. Києві є власністю держави в особі уповноважених органів, що реалізують право державної власності щодо зазначеного майна, яке в свою чергу з державної власності не вибувало, відповідних рішень щодо відчуження вказаного майна в приватну чи колективну власність не приймалось.

Тобто у справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого, між позивачем і третьою особою ДАК «Укрресурси») на підставі законної належності на праві власності нерухомого майна за адресою Музейний пров. 12 в м. Києві, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

З описаних вище обставин справи убачається, що спір у ній виник між юридичними особами з приводу неправомірного, на думку позивача, набуття третьою особою права власності на будівлю згідно зі свідоцтвом про таке право, виданим на підставі спірного наказу.

Проте, в даній справі позивач жодних дій державного реєстратора не оскаржує, на порушення процедури вимог порядку реєстрації права власності на спірне майно не вказує.

Тобто, спір має характер приватноправового, оскільки полягає у встановленні (спростуванні) та захисті права власності на конкретні об'єкти нерухомого майна, правомірності виникнення такого права за тим чи іншим його суб'єктом.

Таким чином, для мети вирішення цього спору щодо правомірності оскаржених наказів слід встановлювати обставини, правова оцінка яких судом полягатиме у перевірці підстав виникнення у позивача та третьої особи цивільних прав та обов'язків щодо нерухомого майна, вирішенні питання про захист права власності, які виникли поза межами даного спору та відповідних публічно-правових відносин, що не відноситься до компетенції адміністративного суду.

За своїм суб'єктним складом справа підсудна господарському суду.

Такий спір має вирішуватися судами за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Слід зазначити, що за ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Так, адміністративні суди не є «судом, встановленим законом» для розгляду такої категорії справ.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляд спору як публічно-правового, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у даній справі - закриттю.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів апеляційного суду не приймається до уваги, оскільки такі стосуються розгляду справи по суті та інших обставин щодо можливості залишення позову без розгляду, а такі мають досліджуватися належним судом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно вимог ст.317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати, а провадження у даній справі закрити.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної акціонерної компанії «Укрресурси» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 липня 2017 року - скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом Господарсько-фінансового департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Державна акціонерна компанія «Укрресурси» про скасування свідоцтва про право власності - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 березня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко