Справа № 1540/4728/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 р.м. ОдесаСправа № 1540/4728/18

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Кравченка К.В.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника відповідача Погожого Д.В. (довіреність від 10.01.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 МД Абдул Кайум на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Головного управління начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області Максименка Анатолія Васильовича про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника Головного управління Начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Максименка Анатолія Васильовича №163 від 28.07.2018 року щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Проте, Управління безпідставно відмовило йому в оформленні відповідних документів, необґрунтовано не врахувало наявність у позивача реальних побоювань у разі повернення до країни громадянської належності, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.08.2018 року Роні Мохаммад Азхар Хусен МД Абдул Кайум звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою, в якій просив визнати його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказану заяву позивач обґрунтував відсутністю бажання повернутись до країни своєї громадянської належності з підстав переслідування з боку невідомих осіб через його небажання позивача вступити до політичної партії «Авамі Ліг».

За результатом розгляду справи №2018ОD0127 громадянина Бангладеш ОСОБА_1 головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Чегодар С.В. 28.08.2018 року складено Висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, під час розгляду поданих матеріалів, органом міграційної служби встановлена відсутність обставин, які б свідчили про переслідування Роні ОСОБА_2 в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У зв`язку із відсутністю доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження позивача через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, орган міграційної служби вказав на відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні відповідно до вимог п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Врахувавши наведені висновки, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ від 28.08.2018 року №163, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції під час розгляду справи вірно враховано, що Роні Мохаммад Азхар Хусен МД ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Бангладеш, уродженцем м. Сунамгандж, за національністю бангладешець, за віросповіданням мусульман-суніт.

10.06.2018 року Роні Мохаммад Азхар Хусен МД Абдул Кайум автобусом виїхав з м. Сунамгандж (Бангладеш) м. Дакка (Бангладеш). У подальшому позивач вибув до м. Москва (РФ) авіарейсом Дакка (Бангладеш) Дубай (ОАЕ) Москва (РФ), де позивач перебував 2 дні в готелі, а потім з Російської Федерації автомобілем виїхав у напрямку українського кордону. На територію України потрапив нелегально 14.06.2018 року до м. Київ, а у подальшому автомобілем виїхав до м. Одеса.

Під час звернення 14.08.2018 року до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою щодо надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що виїзд з країни громадянської належності відбувся з метою відвідування чемпіонату світу з футболу, котрий проходив на території Російської Федерації, а причиною відсутності бажання повернутись до країни своєї громадянської належності є переслідування з боку невідомих осіб через небажання позивача вступити до політичної партії «Авамі Ліг».

Водночас, під час звернення за міжнародним захистом Роні Мохаммад Азхар Хусен МД Абдул Кайум не наведено інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, політичних міркувань або ознаками належності до певної соціальної групи, як і не наведено жодних ґрунтовних фактів щодо його переслідування та побоювання зазнати фізичної розправи через небажання позивача вступити до політичної партії «Авамі Ліг».

Також, під час вирішення питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту органом міграційної служби встановлено, що виїзд Роні Мохаммад Азхар Хусен МД Абдул Кайум з Бангладеш не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди.

Згідно матеріалів особової справи ні позивач, ні члени його родини не зазнавали переслідування за ознаками громадянства, віросповідання, національності, етнічної належності. Також, заявник не був членом жодних політичних, громадських чи інших організацій в країні громадянської належності, ніколи не висловлювався проти державної влади Бангладеш, не мав жодних проблем з представниками влади чи антидержавних формувань.

Водночас, за матеріалами особової справи, під час співбесіди позивач зазначив про те, що підтримує зв`язок із своїми близькими родичами, які проживають на території Бангладеш. Рідним позивача нічого не загрожує на Батьківщині, члени сім`ї повідомляють позивачу про нормальну ситуацію в країні громадянської належності та в місті, в якому вони проживають. Батько позивача повністю фінансово забезпечує родину на Батьківщині. Брат та сестра навчаються на території Бангладеш, позивач мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, позивача не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм, позивач ніколи не висловлювався проти державної влади на території Бангладеш, не мав проблем з представниками влади чи антидержавних формувань, безперешкодно мав доступ до всіх базових потреб на Батьківщині.

За даними ІКП Республіка Бангладеш просувається в рейтингу країн, які забезпечують правопорядок на своїх територіях, відбувається покращення в галузі дотримання прав людини, соціально-політична ситуація в Бангладеш є задовільною з точки зору соціально-економічного розвитку.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.03.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

К.В. Кравченко