Справа № 0940/1714/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/626/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Коваля Р.Й., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року, ухвалене суддею Гундяк В.Д. у м.Івано-Франківську о 14:11, повний текст якого складений 26 листопада 2018 року, у справі № 0940/1714/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

21 вересня 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до відповідача - Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, у якому просила визнати неправомірним та скасувати наказ №16-о від 30.08.2018 в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до п.2 ст.36 КзПП України, ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу», поновити на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об'єднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області, нарахувати та виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.08.2018 наказом Коломийської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №15-о на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду у справі №809/2537/15 від 21.11.2016 ОСОБА_1 поновлено на роботі з 02.06.2015.

Водночас 30.08.2018 наказом Коломийської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області №16-о відповідно до до п.2 ст.36 КЗпП України, ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 звільнено з роботи.

Покликаючись на прийняття відповідачем оскаржуваного наказу №16-о від 30.08.2018 без правових підстав та з порушенням вимог чинного законодавства України, зокрема положень Закону України "Про державну службу" та Кодексу Законів про працю України, позивач вважає оскаржуваний наказ у відповідній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано неправомірним та скасовано наказ Коломийської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області за №16-о від 30.08.2018 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об'єднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС в Івано-Франківській області з 31 серпня 2018 року. Зобов'язано Коломийську об'єднану Державну податкову інспекцію ГУ ДФС в Івано-Франківській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 17 722, 32 грн за час вимушеного прогулу у період з 31 серпня 2018 року по 19 листопада 2018 року включно з утриманням податків та обов'язкових платежів.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в сумі 6 962, 34 грн з утриманням податків та обов'язкових платежів звернено до негайного виконання.

Рішення мотивоване тим, що укладений ОСОБА_1 з ДПІ в Косівському районі трудовий договір строковим не був. Наказом відповідача №15-о від 30.08.2018 ОСОБА_1 поновлена на посаді безстроково, так як конкретний термін чи настання певної події, з якими пов'язано припинення публічної служби, у ньому не зазначені. Також судом враховано, що жодних посилань чи вказівок на обмеження поновлення ОСОБА_1 на посаді певними строками рішення суду від 21.11.2016 у справі №809/2537/15 не містить.

При цьому, посилання представника відповідача на факт поновлення на посаді в юридичній особі, що припинила свою діяльність, як на обставину, яка дає можливість вважати укладений з позивачем договір строковим, є безпідставним, так як даний факт, на переконання суду першої інстанції, жодним чином не може змінити умови трудового договору, в тому числі і щодо строковості.

Відтак, суд дійшов до висновку про протиправність звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та ч.1 ст.85 Закону України "Про державну службу". Оскільки позивача неможливо поновити на попередній роботі у зв'язку з припиненням ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів як юридичної особи, позивач підлягає поновленню в Коломийській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що рішенням суду у справі №809/2537/15 було зобов»язано Коломийську ОДПІ вчинити дію - поновити ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, яка станом на 01.10.2015 припинила свою діяльність.

З метою виконання рішення суду на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.08.2018, в якій позивач просила поновити її на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження ДПІ в Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області, Коломийською ОДПІ було видано наказ від 30.08.2018 №15-о про поновлення ОСОБА_1 на зазначеній посаді в припиненій юридичній особі з проведенням виплати за весь час вимушеного прогулу. З даним наказом позивач погодилась та, відповідно, не оспорювала його.

В межах спірних правовідносин Коломийська ОДПІ виступила виключно суб»єктом, який виконав рішення суду, а не суб»єктом - юридичною особою, в якій поновлюється працівник.

Відтак, враховуючи факт, що Коломийською ОДПІ виконано рішення суду, а станом на момент поновлення працівника ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області припинено як юридичну особу, позивач була звільнена з роботи 30.08.2018 на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та ч.1 ст.85 Закону №889.

Скаржник зауважує, що даному випадку, враховуючи факт поновлення на посаді в юридичній особі, яка припинила свою діяльність, трудовий договір був строковим, оскільки умови виконання роботи в день поновлення працівника були строковими.

Покликаючись на обставину, що ОСОБА_1 не працювала в Коломийській ОДПІ та Коломийська ОДПІ не була роботодавцем ОСОБА_1, скаржник зазначає, що принцип пролангації трудового договору внаслідок реорганізації відповідно до ч.2, ч.3 ст. 36 КЗпП України не поширюється на працівника, який не працював в Коломийській ОДПІ.

Крім того вказує на те, що судовим рішенням, на виконання якого ОСОБА_1 поновлено на посаді, було відмовлено в задоволенні позовних вимог про її працевлаштування в Коломийській ОДПІ.

Заслухавши суддю - доповідача, представників відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Правовий порядок в Україні за визначенням ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно - технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Так, судом достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 08.11.1994 проходила публічну службу в органах податкової служби на різних посадах.

З 24.07.2013 ОСОБА_1 обіймала посаду старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області (а.с.13).

Наказом ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області за №25-о від 02.06.2015 ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штатної чисельності працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України.

Накаказ ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області №25-о від 02.06.2015 позивачем було оскаржено у судовому порядку.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі №809/2537/15 визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області № 25-о від 02.06.2015 "Про звільнення ОСОБА_1". Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Державної податкової інспекції у Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області з 02 червня 2015 року. Постановою Верховного Суду від 30 травня 2018 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі №809/2537/15 залишено в силі (а.с.60-73).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 № 311 "Про утворення територіальних органів державної фіскальної служби" та на підставі наказу Міністерства доходів та зборів України від 03.02.2015 року №13 розпочато реорганізацію ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області шляхом приєднання до ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС у Івано-Франківській області.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 листопада 2015 року № 892 „Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби" та наказу ДФС України від 24.02.2016 № 164 „Про реорганізацію деяких територіальних органів ДФС в Івано-Франківській області", реорганізовано: Державну податкову інспекцію у Косівському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області шляхом приєднання до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

На виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2016 року у справі №809/2537/15, виконавчого листа від 15.08.2018 №809/2537/15 та на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.08.2018 Коломийською об»єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС в Івано-Франківській області наказом №15-о від 30.08.2018 скасовано наказ Державної податкової інспекції в Косівському районі Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області від 02.06.2015 №25-а «Про завільнення ОСОБА_1» та з 02.06.2015 ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області (а.с.12).

Наказом Коломийської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області №16-о від 30.08.2018 відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України та ч.1 ст.85 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади (а.с.11).

Позивач, вважаючи наказ Коломийської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області №16-о від 30.08.2018 протиправним, звернулась до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відносини, що виникають у зв"язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються Законом України "Про державну службу" (далі - Закон №889-VIII).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави; державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно частини 1 статті 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Трудовий договір у розумінні ч.1 ст. 21 Кодексу законів про працю України є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути укладено на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

За змістом частини 2 ст.23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно з пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 при укладанні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, поверненням на роботу працівниці з відпустки по вагітності, пологах і догляду за дитиною).

Водночас відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваного наказу відповідача щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб»єкта владних повноважень обов»язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Так, зі змісту наказу Коломийської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області №15-о від 30.08.2018, слідує, що ОСОБА_1 поновлена на посаді безстроково, так як конкретний термін чи настання певної події, з якими пов'язано припинення публічної служби, у ньому не зазначені. Крім того, у судовому рішенні від 21.11.2016 у справі №809/2537/15, на виконання якого позивача поновлено на посаді, відсутні будь-які вказівки на обмеження поновлення ОСОБА_1 на посаді певними строками.

При цьому, посилання представника відповідача на факт поновлення на посаді в юридичній особі, що припинила свою діяльність, як на обставину, яка дає можливість вважати укладений з позивачем договір строковим, є безпідставним, так як даний факт, на переконання суду, жодним чином не може змінити умови трудового договору, в тому числі і щодо строковості.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача

на підставі п.2 ст.36 КЗпП України та ч.1 ст.85 Закону України "Про державну службу" відбулось з грубим порушенням, що має наслідком скасування оскаржуваного наказу №16-о від 30.08.2018 в частині звільнення ОСОБА_1

Згідно з ч.1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 та статті 240-1 КЗпП, яка на дані правовідносини не поширюється, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Згідно з пунктом 19 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках реорганізації (в тому числі приєднання до іншого підприємства) дія трудового договору працівника продовжується. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Так, згідно з частинами другою та третьою статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

З огляду на вищевикладене, оскільки позивача неможливо поновити на попередній роботі у зв'язку з припиненням ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів як юридичної особи, позивач підлягає поновленню в Коломийській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС на посаді, яку вона обіймала до звільнення.

Щодо покликань скаржника на ліквідацію ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, як на обставину, що унеможливлює поновлення позивача на посаді, з якої її звільнено колегія суддів зазначає наступне.

Так, Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом у постановах від 11 квітня 2018 року (справа №820/2510/16), від 10 жовтня 2018 року (справа №816/979/17), від 18 січня 2019 (справа №817/16/16), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду.

Тому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що мала місце саме реорганізація роботодавця, а не його ліквідація, відтак внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваного наказу трудові гарантії позивача були порушені.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивача було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Разом з тим, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комуніувційного супроводження - на посаді, з якої її протиправно звільнено з 31 серпня 2018 року - з дня, наступного за днем звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем.

Водночас судом першої інстанції враховано, що рішення суду у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало наступні звернення до суду.

Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому, враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому, згідно з п.5 вищевказаного Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної та розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 цього Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства (абз.3 п.8 вказаного Порядку).

З розрахунково-платіжної відомості ОСОБА_1 слідує, що сума доходу позивача за один робочий день в серпні 2018 року становила 316,47 грн.

Таким чином, відповідно до Постанови №100 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 316,47 грн, а тому із врахуванням кількості робочих днів за час вимушеного прогулу, що охоплюється періодом з 31.08.2018 по 19.11.2018 (56 днів), з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток 17 722, 32 грн за час вимушеного прогулу з утриманням податків та обов'язкових платежів.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду має місце допущення описки в частині зазначення єдиного унікального номера справи, у якій Івано-Франківським окружним адміністративним судом було прийнято постанову, на виконання якої ОСОБА_1 була поновлена на посаді, «№809/2357/15» замість вірного «№809/2537/15», що підлягає виправленню відповідно до вимог ст.253 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року у справі № 0940/1714/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді Р. Й. Коваль
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 04.03.2019.