Справа № 300/319/19
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2019-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" березня 2019 р. справа № 300/319/19
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Чуприни О.В.,
за участю секретаря судового засідання Драгомирецького І.М.,
представника позивача ОСОБА_1,
відповідача приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови від 04.02.2019 ВП №56346599 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, -
ОСОБА_3 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_3В.) 13.02.2019 звернувся в суд з адміністративним позовом до Приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 (надалі по тексту також відповідач, приватний виконавець ОСОБА_2Б.) про визнання протиправною та скасування постанови від 04.02.2019 ВП №56346599 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця.
За наслідками виконання позивачем ухвали про залишення позовної заяви без руху (а.с.22-24, 26-30) Івано-Франківським окружним адміністративним судом, ухвалою від 26.02.2019, відкрито провадження у адміністративній справі за правилами статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також КАС України) та призначено судовий розгляд на 07.03.2019 о 09:30 год. (а.с.1-2).
Відповідач скористався правом на подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 28.02.2019 із відповідними письмовими доказами (а.с.42-44, 45-81). Обґрунтовуючи правомірність стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця, згідно постанови від 04.02.2019 ВП №56346599, вказав на наступні обставини. Зокрема відзначив, що позивач помилково звертає увагу суду на постанову Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 за №643 "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця", оскільки даний нормативно-правовий акт встановлює лише розмір основної винагороди приватного виконавця, в той час як порядок стягнення врегульований Законом України "Про виконавче провадження". Так, відповідно до пункту 19 вказаної постанови Кабінету Міністрів України, умовою одержання приватним виконавцем основної винагороди є забезпечення останнім повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Спростовуючи доводи позивача про невжиття приватним виконавцем жодних заходів примусового виконання рішення, відповідач посилається на те, що постановою від 08.05.2018 у виконавчому провадженні №56346599 було накладено арешт на все майно боржника (позивача), чим здійснено заходи примусового виконання рішення та розпочато звернення стягнення. А отже, на думку відповідача, він забезпечив реальне виконання рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2017 у справі №343/54/15-ц, що в розумінні пункту 19 Постанови №643, частини 2 статті 27, частини 3 статті 40 і частини 3 статті 45 Закону України "Про виконавче провадження", дає підстави для стягнення із боржника ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню. Вважаючи правомірним винесення оскаржуваної постанови від 04.02.2019 ВП №56346599 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди в розмірі 496 029,55 гривень, та просив відмовити в задоволенні позову.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач у справі заперечив щодо задоволення позовних вимог.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача і відповідача, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.
Встановлено, що 08.05.2018, Приватним виконавцем Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56346599 з примусового виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц, виданого 15.02.2018, Долинським районним судом Івано-Франківської області (а.с.49).
Як зазначено відповідачем у відзиві на адміністративний позов, виконавче провадження №56346599 з примусового виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц від 15.02.2018, відкрито на підставі заяви представника ПАТ "ВіЕс Банк" від 07.05.2018 за №02/05 (а.с.46).
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 08.05.2018 за №56346599, приватним виконавцем зобовязано боржника ОСОБА_3, подати декларацію про доходи і майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (а.с.10, 49). Водночас, пунктом 3 вказаної постанови, постановлено стягнути з боржника виконавчий збір/основну винагороду приватного виконавця в розмірі 516 889,66 гривень (зворотній бік а.с.49).
Як свідчить наявний в матеріалах адміністративної справи розрахунок основної винагороди приватного виконавця від 08.05.2018, відповідачем у відношенні до ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №56346599 визначено розмір такої винагороди, виходячи із 10% суми заборгованості, яка підлягає стягненню на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2017 у справі №343/54/15-ц, а саме: 5 168 896,56 гривень (сума заборгованості) помножено на 10% та розділено на 100% = 516 889,66 гривень як розмір основної винагороди (а.с.57).
Водночас, 08.05.2018, приватним виконавцем ОСОБА_5 винесено постанову про арешт майна боржника та постанову про арешт коштів боржника ВП №56346599 (а.с.51, 56).
Також, 08.05.2018, відповідачем направлено вимогу приватного виконавця за №488/489 до Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, Управління держпраці в Івано-Франківській області, Регіонального сервісного центру МВС в Івано-Франківській області, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, щодо надання інформації про зареєстроване майно, серед інших, за боржником ОСОБА_3 (а.с.54).
30.05.2018, приватним виконавцем ОСОБА_5 в межах виконавчого провадження №56346599 направлено до Державної прикордонної служби України вимогу №620 про надання інформації щодо перетину державного кордону України ОСОБА_3 (а.с.62).
07.08.2018, представником ОСОБА_4 подано приватному виконавцю ОСОБА_5, заяву, згідно якої представник просив зупинити вчинення виконавчих дій, зокрема, за виконавчим провадженням ВП №56346599, у звязку із зверненням заінтересованої особи ОСОБА_6 до Долинського районного суду Івано-Франківської області із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником (а.с.70).
З урахуванням вказаних обставин приватним виконавцем, 08.08.2018, зупинено вчинення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц від 15.02.2018, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою від 08.08.2018 ВП №56346599 (а.с.11).
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15.08.2018 у справі №343/54/15-ц, замінено первісного стягувача ПАТ "ВіЕс Банк" на його правонаступника ОСОБА_6, зокрема, у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц від 15.02.2018 (а.с.14-15), що слугувало підставою для подальшого звернення ОСОБА_7 до приватного виконавця із заявою від 30.01.2019 про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні №56346599 (а.с.71).
Одночасно, 30.01.2019, ОСОБА_6, подано до приватного виконавця ОСОБА_5, заяву, в якій просила, серед іншого, повернути виконавчий лист №2, виданий 15.02.2018 Долинським районним судом Івано-Франківської області, новому стягувану (а.с.74).
Постановами приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 від 01.02.2019, поновлено виконавче провадження №56346599 та замінено стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ "ВіЕс Банк" на ОСОБА_6 (а.с.72, 73).

На підставі поданої ОСОБА_7 заяви від 30.01.2019 про повернення виконавчого документа стягувачу, приватним виконавцем постановою від 04.02.2019 ВП№56346599, повернуто виконавчий лист №2 №343/54/15-ц, виданий Долинським районним судом Івано-Франківської області 15.02.2018 (а.с.75).

Водночас, відповідач, керуючись статтями 27, 40 Закону України "Про виконавче провадження", статтею 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", пунктом 19 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця", 04.02.2019 виніс постанову про стягнення із боржника ОСОБА_3 основної винагороди у сумі 496 029,55 гривень (а.с.76-77).

Дослідивши вищенаведені обставини, необхідно відмітити, що на переконання позивача постанова від 04.02.2019 ВП №56346599 про стягнення з останнього основної винагороди приватного виконавця у сумі 496 029,55 гривень, не відповідає чинному законодавству, винесена з порушенням Конституції України та Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", у звязку із чим, позивач вважає оскаржувану постанову протиправною і такою, яка підлягає скасуванню, а дії приватного виконавця протиправними.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обовязків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно приписів частини 1 статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 за №1404-VІІІ (надалі по тексту також Закон №1404-VІІІ), під виконавчим провадженням як завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (надалі по тексту також - рішення) розуміється сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом положень частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів, серед яких виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Приписами частини 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" від 02.06.2016 за №1403-VІІІ (надалі по тексту також Закон №1403-VІІІ), завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Досліджуючи доводи щодо неправомірності винесення відповідачем 04.02.2019 постанови про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця у виконавчому провадження ВП №56346599 з примусового виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц, виданого 15.02.2018 Долинським районним судом Івано-Франківської області, суд вважає за необхідне дослідити кожний аргумент ОСОБА_3 окремо.

Щодо визначення приватним виконавцем ОСОБА_5 розміру основної винагороди, виходячи із 10% суми заборгованості, яка підлягала стягненню на підставі рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2017 у справі №343/54/15-ц, слід відзначити наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 31 Закону №1403-VІІІ, за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Суд зазначає, що в даному випадку, мало місце виконання приватним виконавцем рішення майнового характеру, зокрема стягнення заборгованості в солідарному порядку із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ПАТ "ВіЕс Банк" по кредитному договору №73007/36 від 05.06.2008 в розмірі 194 418,35 доларів США, що в перерахунку на національну валюту згідно курсу НБУ на день ухвалення рішення становило 5 167 008,66 гривень, а також стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в рівних частинах по 1 827,00 гривень з кожного на користь ПАТ "ВіЕс Банк" відшкодування витрат по оплаті судового збору за розгляд справи та по 60,90 гривень відшкодування витрат за подання до суду заяви про забезпечення позову (а.с.45).

Таким чином, основна винагорода приватного виконавця у виконавчому провадженні №56346599 повинна встановлюватися у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню, як це відображено у положеннях частини 1, 2 статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Разом з тим, частиною 3 статті 31 Закону №1403-VІІІ визначено, що розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

За змістом положень частин 4, 5 статті 31 Закону №1403-VІІІ, основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до вимог частини 7 статті 31 Закону №1403-VІІІ, приватний виконавець протягом трьох днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює розрахунок основної винагороди, ознайомлює з ним сторони виконавчого провадження, розяснює їм порядок сплати та стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, слід відмітити, що станом на час відкриття виконавчого провадження (08.05.2018) законодавством чітко розрізнялися поняття порядку сплати, в якій на переконання суду входить визначення розміру основної винагороди, та окремо порядку стягнення такої винагороди.

Частиною 9 статті 31 Закону №1403-VІІ визначено, що солідарні боржники несуть солідарний обовязок із сплати основної винагороди.

Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 за №643 (надалі по тексту також Постанова №643).

Так, у відповідності до пункту 19 Постанови №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Як встановлено судом, приватним виконавцем ОСОБА_5 04.02.2019 винесено постанову про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди у розмірі 496 029,55 гривень в межах виконавчого провадження №56346599, відкритого за виконавчим листом №2 №343/54/15-ц, та одночасно 04.02.2019 винесено постанову про стягнення із ОСОБА_4 основної винагороди у розмірі 536 200,04 гривень в межах виконавчого провадження №56346092, відкритого за виконавчим листом №1 №343/54/15-ц, (а.с.29, 73).

Судом уже зазначалось, що рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області постановлено стягнути із ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованість в солідарному порядку по одному кредитному договору №73007/36 від 05.06.2008 в розмірі 5 167 008,66 гривень. За цим рішенням суду видано два виконавчі листа №1 і №2, на підставі яких відповідачем в межах однієї суми боргу, яку стягнуто в солідарному порядку 194 418,35 доларів США, відкрито два виконавчих провадження №56346092 стосовно ОСОБА_4 і №56346599 стосовно ОСОБА_3 (а.с.10, 18-19, 28, 29-30).

Таким чином, беручи до уваги норми частини 9 статті 31 Закону №1403-VІІІ та вимоги пункту 19 Постанови №643, розмір основної винагороди приватного виконавця у даному випадку, повинен розраховуватися виходячи із 10% від суми стягнення, тобто 5 167 008,66 гривень, з урахуванням солідарного обовязку сплати боржниками такої основної винагороди.

При цьому, приватний виконавець, здійснюючи розрахунок основної винагороди ОСОБА_3 у виконавчому провадженні №56346599 при його відкритті, визначив суму такої винагороди в розмірі 10% від основної суми заборгованості (стягнення) 5 167 008,66 гривень без урахування солідарного обовязку ОСОБА_3 і ОСОБА_4, що є неприпустимим в розумінні вищенаведених положень Закону №1403-VІІІ та Постанови №643.

Крім того, суд зауважує, що сума основної винагороди, розрахована відповідачем 08.05.2018 при відкритті виконавчого провадження ВП №56346599 (а.с.57) та сума основної винагороди, визначена у постанові від 04.02.2019 про стягнення із ОСОБА_3 (а.с.76-77), містить певні розбіжності, зокрема, при відкритті виконавчого провадження становила 516 889,66 гривень, а постановою про стягнення з боржника основної винагороди від 04.02.2019, визначена у сумі 496 029,55 гривень.

Дана обставина, жодним чином не аргументована відповідачем. У судовому засіданні відповідач вказав, що така невідповідність є технічною помилкою. Втім, усунення такої технічної помилки у оскаржуваній постанові, на час розгляду справи, відповідач будь яких доказів не надав.

З урахуванням встановлених обставин, суд вважає доводи ОСОБА_3 щодо невірно визначеного приватним виконавцем ОСОБА_5 розміру основної винагороди, в тому числі без урахування солідарного обовязку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 за рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2017 у справі №343/54/15-ц, обґрунтованими та підтвердженими нормами матеріального права.

Зясовуючи доводи ОСОБА_3 щодо відсутності у відповідача підстав для стягнення основної винагороди, з причин повернення виконавчого документа стягувачу, та відсутності фактичного стягнення в примусовому порядку суми заборгованості, суд відзначає слідуюче.

Як свідчать матеріали адміністративної справи, ОСОБА_6, яка згідно постанови від 01.02.2019 про заміну сторони виконавчого провадження, являлась стягувачем у виконавчому провадженні №56346599, звернулася 30.01.2019 до приватного виконавця ОСОБА_5 із заявою про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №56346599 (а.с.74).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, зокрема, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

На підставі вказаної заяви, відповідачем 04.02.2019 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, згідно якої повернув ОСОБА_6 виконавчий лист №2 №343/54/15-ц, виданий Долинським районним судом Івано-Франківської області 15.02.2018 (а.с.75).

Наведені обставини свідчать про те, що фактичного стягнення заборгованості із ОСОБА_3, на підставі виконавчого листа №2 №343/54/15-ц, з примусового виконання якого було відкрито виконавче провадження №56346599, не відбулося, оскільки виконавчий документ був повернутий стягувачу.

Суд зазначає, що пунктом 19 Постанови №643, чітко визначено, умову за якої приватний виконавець має право на одержання основної винагороди, а саме: забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа майнового характеру, що в свою чергу дає право на отримання приватним виконавцем такої винагороди у розмірі 10 відсотків саме стягнутої ним суми.

Вказане повністю відповідає частині 4 і 5 статті 31 Закону №1403-VІІІ.

Отож, в даному випадку мова йде про те, що повинно мати місце забезпечення повного або часткового виконання виконавчого документа, а у спірному випадку відповідач не забезпечив ні повного, ні часткового виконання документа.

Жодних доказів на спростування такого висновку суду відповідач під час розгляду справи не надав.

Відповідач, спростовуючи доводи позивача, зазначив, що ним вчинялися дії по забезпеченню виконання виконавчого документа, зокрема накладення арешт на все майно боржника, що в розумінні статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" являється зверненням стягнення на майно. Вчинення таких виконавчих дій, на думку відповідача, є достатніми підставами для стягнення із позивача основної винагороди приватного виконавця.

Так, в матеріалах справи містяться постанови про арешт майна боржника ВП №56346599 від 08.05.2018 і 10.07.2018, постанова про розшук майна боржника ВП №56346599 від 10.07.2018, постанова про накладення арешту на кошти боржника ВП №56346599 від 08.05.2018, вимоги приватного виконавця від 08.05.2018, від 30.05.2018, від 03.07.2018 (а.с. 50, 51, 54-55, 56, 62, 65, 67, 69), що, на думку відповідача, свідчить про вчинення приватним виконавцем виконавчих дій, для забезпечення реального виконання виконавчого листа №2 №343/54/15-ц від 15.02.2018.

Проте, з даного приводу суд зауважує про не вірне трактування відповідачем слова "забезпечив", вважаючи, що достатньо лише вчинити певний набір дій щодо забезпечення виконання рішення. В свою чергу, абзац 1 пункту 19 Постанови №643 в системному звязку із частинами 3, 4, 5 статті 31 Закону №1403-VІІІ слід трактувати і застосовувати в його цілісному смисловому і юридичному значенні, а саме: має мати місце конкретний правовий наслідок "повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру".

Ключовим в такому випадку є слово "виконання" як реальний наслідок.

Крім вказаного, аналіз коментованого свідчить, що приватний виконавець має право на визначення (розрахунок) і як результат отримання основної винагороди виключно у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми.

Також, відповідач, в обґрунтування правомірності своїх дій щодо стягнення із позивача основної винагороди приватного виконавця згідно постанови від 04.02.2019 ВП №56346599, посилається на норми статей 27, 40, 45, Закону України "Про виконавче провадження".

Слід відмітити, що за змістом статті 45 Закону №1404-VІІІ, розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Виходячи із послідовного аналізу даної правової норми, суд вважає за необхідне відмітити, що дана стаття встановлює черговість розподілу стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника), а також порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця.

Частина 3 даної норми в свою чергу визначає порядок стягнення основної винагороди, а не встановлення розміру, і тим паче не визначає розрахунок відповідного розміру, що врегульовується виключно абзацом 4 пункту 3 статті 31 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

За змістом частини 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Водночас згідно вимог пункту 5 частини 5 статті 27 Закону №1404-VІІІ, виконавчий збір не стягується, у разі виконання рішення приватним виконавцем.

Згідно вимог частини 3 статті 40 вказаного Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною девятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 42 Закон №1404-VІІІ, кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

З даного приводу слід зауважити, що законодавець розмежовує поняття розмір виконавчого збору і основної винагороди приватного виконавця, при цьому встановлює однаковий порядок їх стягнення, але різний порядок їх встановлення (визначення).

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на частину 2 статті 27 Закону №1404-VІІІ, оскільки дана норма визначає розмір виконавчого збору, який не має місце стягнення у даному виконавчому провадженні.

При цьому розмір основної винагороди приватного виконавця, визначений спеціальними нормами Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" та постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця".

Також, суд не бере до уваги посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №808/3791/16 (провадження №К/9901/20636/18), так як вона не підлягає до застування з двох підстав: по перше, у випадку, що переглядався, мова йшла про виконавчий збір, який стягувався державним, а не приватним виконавцем; по друге, вчинення виконавчих дій по примусовому виконанні за виконавчим документом мало місце в період з січня 2012 по листопад 2016, тобто за час коли не був прийнятий та не діяв в часі Закон України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", який набрав чинності з 05.10.2016.

Враховуючи вищевказане, суд не знайшов правових підстав вважати правомірним винесення приватним виконавцем ОСОБА_5 постанови від 04.02.2019 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця, в тому числі визначення її розміру в сумі 496 029,55 гривень.

А тому, адміністративний позов ОСОБА_3 до Приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови від 04.02.2019 ВП №56346599 про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця, підлягає до задоволення.

З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, відповідно до частини 1 та 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать, серед інших, і витрати на професійну правничу допомогу.

Позивач в адміністративному позові вказує про понесення ним витрат на правову допомогу, попередній розмір яких складає 3 000,00 гривень, та просить їх стягнути із відповідача.

Вирішуючи клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вказує на наступне.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 КАС України.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Окрім зазначеного, частиною 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 гривень, ОСОБА_3 долучено договір про надання правової допомоги за №4-07/02/19 від 07.02.2019, укладений між Адвокатським обєднанням "ВІП Юрконсалтинг" в особі керуючого партнера ОСОБА_8, та ОСОБА_3, а також долучено протокол доручення №1 до вказаного договору (а.с.20, 21).

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що в них не міститься інформація про підготовку позовної заяви саме по справі №300/319/19. Жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, договір про надання правової допомоги за №4-07/02/19 від 07.02.2019 та доручення №1 до даного договору, не містить.

Визначення в протоколі доручення №1 до договору від 01.02.2019 його предмета, зокрема, надання правової допомоги у справі про оскарження дій та рішень приватного виконавця ОСОБА_2 в судовому порядку не містить будь якої привязки до саме оскарження постанову від 04.02.2019 у виконавчому провадженні №56346599 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця в розмірі 496 029,55 гривень (а.с.21).

Вартість послуг адвоката в суді, як того вимагає частина 1 статті 134 КАС України, наданими документами також не підтверджується.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" (заява №19336/04) Європейський суд із прав людини (надалі по тексту також Суд), оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу Суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Відтак, в розгляді даної справи позивачем надані не належні документи, які засвідчують реальну приналежність договору про надання правової допомоги за №4-07/02/19 від 07.02.2019 та доручення №1 до даного договору до предмету оскарження у справі №300/319/19, що унеможливлює вирішення судом питання про відшкодування витрат на користь ОСОБА_3

Крім того, за пунктом 3 протоколу доручення №1 до договору про надання правової допомоги від 01.02.2019 визначено, що ОСОБА_3 повинен не пізніше 15 лютого 2019 року провести попередню оплату вартості правової допомоги в розмірі 3 000,00 гривень.

Жодної квитанції, прибуткового касового ордеру про отримання готівки чи іншого платіжного документа, в тому числі оплати в безготівковому порядку, позивач суду не представив.

Враховуючи набрання чинності з 15 грудня 2017 року нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України та запровадження положеннями цього Кодексу щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, вбачається доцільним доведення відображення адвокатом доходів, отриманих від адвокатської діяльності, незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, або в адвокатському обєднанні шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів України від 16 вересня 2013 року №481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 1 жовтня 2013 року за №1686/24218, або відповідних бухгалтерських документів обліку доходів юридичної особи у випадку отримання гонорару за послугами адвокатського обєднання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17 (провадження №К/9901/39873/18) та від 8 травня 2018 року у справі №810/2823/17 (провадження №К/9901/7937/18).

Враховуючи те, що наданими ОСОБА_3 до суду документами, витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Позивачем за подання до суду адміністративного позову майнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 768,40 гривень згідно квитанції від 13.02.2019 за №4303/з61 та в розмірі 4 191,89 гривень згідно квитанції від 21.02.2019 за №ПН767637, що в загальному становить 4 960,29 гривень (а.с.3, 27).

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

У спірних відносинах відповідач в силу вимог Законів №1404-VІІІ і №1403-VІІ у відношенні до позивача здійснює публічно-владні управлінські функції на підставі закону, а відтак в розумінні пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України Приватний виконавець Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 є субєктом владних повноважень.

З урахуванням вказаного підлягають стягненню з відповідача за його рахунок на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 4 960,29 гривень.

Учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, повязаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 від 04.02.2019 у виконавчому провадженні №56346599 про стягнення із ОСОБА_3 основної винагороди приватного виконавця в розмірі 496 029,55 гривень.

Стягнути за рахунок Приватного виконавця Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 (посвідчення приватного нотаріуса №0088 від 26.06.2017, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) сплачений судовий збір у розмірі 4 960 (чотири тисячі девятсот шістдесят) гривень 29 (двадцять девять) копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів, з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Строк подання апеляційної скарги не може бути поновлено.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3), вул. Чорновола, 2/40, м. Долина, Івано-Франківська область, 77500.

Відповідач Приватний виконавець Виконавчого округу Івано-Франківської області ОСОБА_2 (посвідчення приватного нотаріуса №0088 від 26.06.2017, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2), вул. Старозамкова, 2, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ ОСОБА_9