Справа № 9901/67/19
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

04 березня 2019 року

Київ

справа №9901/67/19

адміністративне провадження №П/9901/67/19

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_2 до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2019 року ОСОБА_2 (далі також - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України (далі також - відповідач) про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, у якому просить:

визнати бездіяльність Президента України по виконанню ним Указу Президента України від 30 вересня 2011 року № 960/2011 «Про присудження Державних премій України в галузі освіти 2011 року» в частині вручення ОСОБА_2 Диплома та Почесного Знака лауреата Державної премії України в галузі освіти 2011 року протиправною;

зобов'язати Президента України вручити ОСОБА_2 Диплом та Почесний Знак лауреата Державної премії України в галузі освіти 2011 року на підставі Указу Президента України від 30 вересня 2011 року № 960/2011 «Про присудження Державних премій України в галузі освіти 2011 року» (далі - Указ Президента України № 960/2011).

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2019 року вказана позовна заява залишена без руху з підстав її невідповідності вимогам статей 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а позивачу надано строк у 10 днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення вказаних в ухвалі недоліків та роз'яснено наслідки невиконання вимог цієї ухвали.

Зокрема, в ухвалі Верховного Суду про залишення позовної заяви без руху було запропоновано усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду та докази поважності причин його пропуску.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 08 лютого 2019 року позивач 15 лютого 2019 року через адвоката Шупеня В.М. надіслав на адресу суду заяву.

Однак, позивачем не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 08 лютого 2019 року про залишення позовної заяви без руху, заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду не подано та доказів поважності причин його пропуску не наведено.

Так, у заяві від 15 лютого 2019 року позивачем зазначається, що ОСОБА_2 звертаючись з позовом до Президента України визначився зі способом захисту своїх порушених прав шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії. При цьому позивачем не оскаржується сам Указ Президента України № 960/2011, що, на його думку, унеможливлює застосування шестимісячного строку для пред'явлення позову з дати видання даного Указу.

Також зазначає, що в самому позові ОСОБА_2 вказує на те, що причиною його звернення до суду є не порушення його прав чи свобод Указом Президента України № 960/2011, а невиконання цього Указу суб'єктом владних повноважень.

Крім того позивач звертає увагу на те, що фактично ОСОБА_2 було відмовлено у врученні Диплому та Почесного знака лауреата Державної премії України в галузі та виплати грошової частини цієї премії листом Комітету з Державної премії України в галузі освіти від 24 жовтня 2018 року № 33, тому вважає, що оспорення Указу Президента України № 960/2011 в частині його невиконання можливе лише з моменту, коли позивачу було відмовлено у його виконанні, а перебіг строку на оскарження протиправних дій починається з того самого моменту, коли особа дізналася про порушення своїх прав.

Таким чином, на думку позивача, строк звернення до суду з даним позовом не є пропущеним, в розумінні частини другої статті 122 КАС України,

Однак, суд критично ставиться до таких доводів позивача, викладених у заяві від 15 лютого 2019 року, у зв'язку із наступним.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

З аналізу частини першої статті 2, частини першої статті 5 та частини першої, другої статті 122 КАС України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень завданих рішенням, дією чи бездіяльністю з боку суб'єктів владних повноважень у обраний позивачем спосіб з дотриманням строків встановлених цим кодексом. При цьому, умовою для обчислення строків звернення до суду з адміністративним позовом є момент коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, якщо особа вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, то вона може звернутися за їх захистом при дотриманні строку встановленого частиною другою статті 122 КАС України - шість місяців, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Такий строк зумовлений характером зазначеної категорії спорів і звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності для цього поважних причин позбавляє таку особа права захисту у судовому порядку.

У цій справі, позивач оспорює бездіяльність відповідача щодо реалізації ним Указу Президента України № 960/2011, який є актом індивідуальної дії (з чим погоджується і позивач) тому, важливим є встановлення моменту коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про бездіяльність відповідача щодо його реалізації і вже з цього моменту обчислювати строк протягом якого позивач повинен був звернутися із позовом для захисту свої порушених прав, свобод та інтересів.

Так, з метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймають Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученням їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п'ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України Указом Президента України від 10 червня 1997 року N 503/97 затверджено Порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності (далі - Порядок).

Відповідно до статті першої Порядку закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п'ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях. Офіційними друкованими виданнями, зокрема, є: "Офіційний вісник України"; газета "Урядовий кур'єр".

Як вбачається із матеріалів справи, Указ Президента України № 960/2011 був оприлюднений в газеті "Урядовий кур'єр" 06 жовтня 2011 року № 184.

Виходячи з наведеного, позивач повинен був та мав можливість дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів ще з 06 жовтня 2011 року, проте з позовною заявою звернувся лише 05 лютого 2019 року, тобто з пропуском строку звернення до суду більше ніж на 6 років та 9 місяців.

Враховуючи викладене, суд вважає безпідставним твердження позивача, що про порушення своїх прав він дізнався лише з листа Комітету з Державної премії України в галузі освіти від 24 жовтня 2018 року № 33. Позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили, що позивач намагався дізнатися про причини невиконання Указу Президента України № 960/2011, чи позивач був позбавлений можливості самостійно або через представника звертатися до відповідача або вчиняв будь-які інші дії щодо захисту порушених прав.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача щодо обчислення шестимісячного строку для звернення до суду із цим позовом з моменту отримання листа Комітету з Державної премії України в галузі освіти від 24 жовтня 2018 року № 33, оскільки позивачу було відомо про прийняття Указу Президента України № 960/2011, який є актом індивідуальної дії, однак позивачем не вчинено жодних процесуальних дій з метою захисту свого порушеного права.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачу було відомо про прийняття Указу Президента України № 960/2011.

Однак, позивач зазначає, що в силу різних обставин, в тому числі і протиправної бездіяльності Президента України, дана Державна премії йому не була вручена.

Так, зокрема, позивач посилається на те, що 14 листопада 2011 року він був затриманий в рамках кримінальної справи № 141-0651, що відбулося фактично через півтора місяці після видання Указу Президента України № 960/2011, та з вказаного часу знаходився в слідчому ізоляторі, а в подальшому фактично відбував покарання в колонії, після чого був звільнений на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року.

Однак, і зазначене не може вважатися доказом поважності причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом для захисту своїх прав, оскільки затримання не позбавляло позивача права на звернення до суду з адміністративним позовом, в тому числі через представника.

Крім того, навіть якщо взяти до уваги строк перебування позивача під вартою та відбування покарання, він звернувся до суду (05 лютого 2019 року) через 1 рік та шість місяців після звільнення (23 червня 2016 року). Тому суд критично ставиться до таких пояснень позивача.

Суд також вважає безпідставними посилання позивача на те, що для визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації Указу Президента України від 30 вересня 2011 року №960/2011, не повинен застосовуватися шестимісячний строк, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, з моменту видання даного указу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України» зазначено: (…) заявник не зміг довести, що він вчиняв будь-які кроки, щоб довідатись про стан провадження у його справі, отже його скарга є необґрунтованою, оскільки є невідповідною вимозі «розумного строку».

Крім того, Європейський суд з прав людини у пунктах 37 та 38 Рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» зробив висновок, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу правової визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (Рішення від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», N 23436/03, пункти 22-23).

Суд зазначає, що правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід'ємною складовою верховенства права.

Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Зокрема, у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011).

Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду, у системному зв'язку з принципом правової визначеності, слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб'єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв'язку з таким скасуванням. Тобто, встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб'єкта владних повноважень.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно із частиною другою статті 44 КАС України учасники справи зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до пункту 6 частини п'ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Відповідно до частини другої статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За наведених обставин, позовна заява підлягає поверненню позивачу.

Аналогічна позиція з приводу застосування строку для звернення до суду з адміністративним позовом висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 9991/23/17, від 15 травня 2018 року у справі № 800/518/17, від 06 червня 2018 року у справі № 800/474/17 та від 29 серпня 2018 року у справі № 800/223/17 (П/9901/341/18).

Керуючись статтями 169, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

1. Повернути ОСОБА_2 позовну заяву до Президента України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії.

2. Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

3. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п'ятнадцяти днів з дня її підписання.

4. Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

5. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Я.О. Берназюк