Справа № 448/1619/16-а
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/2748/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Герман О.В.

представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мостиського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2018 року (ухвалене головуючим - суддею Білоус Ю.Б., о 17 год. 17 хв. у м. Мостиська, повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2018 року) у справі № 448/1619/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби третя особа в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС України Сличко Сергій Васильович про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить скасувати постанову заступника начальника Львівської митниці ДФС Сличко С.В. у справі про порушення митних правил № 2897/20911/16 від 21.10.2016, якою ОСОБА_2, визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 470 Митного кодексу України (далі - МК України), та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що справа про порушення митних правил була розглянута з порушенням процесуальних вимог. Зокрема, постанова в справі про порушення митних правил винесена 21.10.2016, що є грубим порушенням ст. 525 МК України, згідно якої справа про порушення митних правил розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання посадовою особою митного органу матеріалів, необхідних для вирішення справи. Також вказує, що посадовою особою митниці було порушено вимоги ст. 489 МК України згідно якої посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов'язана з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Однак цього зроблено не було. Крім цього зазначає, що вказане правопорушення не може вважатися триваючим, оскільки вважається закінченим із настанням конкретної календарної дати, в даному випадку правопорушення було вчинене і закінчене по своєму складу 09.11.2015, отже і строк накладення адміністративного стягнення за дане порушення митних правил могло бути накладено не пізніше 6 місяців з дня його вчинення, тобто не пізніше 09.05.2016.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 09.10.2018 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент виявлення правопорушення, обов'язок позивачки щодо вивезення транспортного засобу за межі території України протягом 10 діб, встановлений п. 1 ч. 1 ст. 95 МК України, виконаний не був, що також не спростовано самою позивачкою.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що спірна постанова про порушення митних правил була винесена лише на підставі відомостей взятих з баз даних АСМО «Інспектор» та ЄАІС ДФС України, а саме щодо відсутності інформації про вивезення за межі митної території України автомобіля станом на 11.07.2016. Інші докази передбачені ст. 495 МК України, на основі яких встановлено вину позивача у вчиненні порушення митних правил, передбачених ч. 3 ст. 470 МК України суду не надано. При цьому вказує, що згідно додатку до протоколу про порушення митних правил № 2897/20911/16 від 01.07.2016, а саме з витягу журналу Диспетчера ЗМК та пасажирського пункту пропуску «Мостиська» зазначено, що автомобіль марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 ввіз на територію України ОСОБА_4, тобто тим самим підтверджено, що ОСОБА_2 не ввозила на територію України вказаний транспортний засіб і жодних документів для оформлення автомобіля вона у митні органи вона не подавала. Крім цього вважає, що судом не враховано відсутність у ОСОБА_2 посвідчення водія, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України № 31/13-Г229 від 07.10.2017.

Відповідач скористався своїм право та подав відзив на апеляційну скаргу в якій зазначив, що твердження апелянта про те, що автомобіль марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 на митну територію ввіз ОСОБА_4 спростовується згідно інформації, яка міститься в єдиній автоматизованій системі (ЄАІС) Департаменту митної справи ДФС України вказаний вище автомобіль був ввезений на митну територію України саме позивачем. Крім цього згідно витягу з даних журналу ЗМК та пасажирського пункту пропуску ПІК АСМО «Інспектор» вбачається, що 29.10.2015 о 02:32:57 год. автомобіль марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 був ввезений громадянкою ОСОБА_2 Також звернув увагу на те, що у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 позивач являється співвласником вказаного автомобіля, відтак має безпосереднє відношення до нього. Щодо доводів апелянта про те, що судом не враховано відсутність у ОСОБА_2 посвідчення водія, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру Регіонального сервісного центру у Львівській області МВС України № 31/13-Г229 від 07.10.2017 відповідач зазначив, що згідно вимог пп. 1.1 п. 1 розділу IV Наказу Державної митної служби України від 17.11.2005 року № 1118 «Про затвердження Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» ввезенні на митну територію України транспортних через засобів в режимі «транзит» пред'явлення посвідчення водія не вимагається.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов.

Інші особи які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 11.07.2016 старшим державним інспектором ВМО № 4 м/п «Смільниця» Львівської митниці ДФС Синицьким В.М. складено протокол про порушення митних правил № 2897/20911/16, відповідно до якого встановлено, що в ході перевірки баз даних ЄАІС ДФС України було виявлено, що 29.10.2015 о 02:32 год. через митний пост «Мостиська» Львівської митниці ДФС каналом позначеним символом зеленого кольору («зелений коридор») гр. України ОСОБА_2 ввезла на митну територію України транспортний засіб марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 в митному режимі «транзит». Згідно з даними АСМО «Інспектор» та ЄАІС ДФС України зазначений транспортний засіб з митної території України станом на 10:30 год. 11.07.2016 не вивозився та у інший митний режим, згідно з нормами чинного законодавства - не поміщений.

На підставі вказаного протоколу, 21.10.2016 в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС Сличко С.В. (третьою особою у справі) винесено оскаржувану постанову у справі про порушення митних правил № 2897/20911/16, якою позивачку визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого ч. 3 ст. 470 Митного кодексу України та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу розміром 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, на суму 8500 гривень.

Вважаючи таку постанову протиправною позивач звернулася до суду з відповідними позовними вимогами.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з'ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Так як згадувалось вище, апелянт також в апеляційній скарзі покликається зокрема на те, що автомобіль марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 ввіз на територію України ОСОБА_4, тобто тим самим підтверджено, що ОСОБА_2 не ввозила на територію України вказаний транспортний засіб і жодних документів для оформлення автомобіля вона у митні органи вона не подавала. Крім цього вважає, що судом не враховано відсутність у ОСОБА_2 посвідчення водія.

Разом з цим колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи не можуть бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції в силу ч. 5 ст. 308 КАС України, оскільки такі підстави позову не були заявлені в суді першої інстанції, а позовні вимоги грунтувалися виключно щодо правомірності застосування до позивачки адміністративного стягнення за порушення митних правил, в частині строку його застосування.

Відповідно до ч. 3 ст. 470 МК України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ст. 90 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Статтею 95 МК України встановлені строки транзитних перевезень, зокрема для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Згідно ч. 1 ст. 381 цього Кодексу громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Положеннями ч.1 ст. 192 цього Кодексу визначено, що якщо під час перевезення товарів транспортний засіб внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не зміг прибути до органу доходів і зборів призначення, допускається вивантаження товарів в іншому місці. При цьому перевізник зобов'язаний: 1) вжити всіх необхідних заходів для забезпечення збереження товарів та недопущення будь-якого їх використання; 2) терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу.

Відповідно до ч.1 ст. 460 МК України вчинення порушень митних правил, передбачених частиною третьою статті 469, статтею 470, частиною третьою статті 478, статтею 481 цього Кодексу, внаслідок аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, що підтверджується відповідними документами, а також допущення у митній декларації помилок, які не призвели до неправомірного звільнення від сплати митних платежів або зменшення їх розміру, до незабезпечення дотримання заходів тарифного та/або нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, якщо такі помилки не допускаються систематично (стаття 268 цього Кодексу), не тягне за собою адміністративної відповідальності, передбаченої цим Кодексом.

Підтвердження факту аварії або дії обставин непереборної сили здійснюється згідно з Порядком виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженим 31.05.2012 № 657, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 02.10.2012 за № 1669/21981.

Згідно з цим Порядком, якщо факт аварії чи дії обставин непереборної сили має місце на митній території України, особа, відповідальна за виконання вимог законодавства України з питань державної митної справи щодо товарів чи транспортних засобів, що перебувають під митним контролем (власник товару або уповноважена ним особа, перевізник чи особа, відповідальна за дотримання митного режиму), повинна звернутись до митного органу, в зоні діяльності якого перебувають ці товари, транспортні засоби, із письмовою заявою, яка повинна містити відомості, що надають можливість ідентифікувати товари, транспортні засоби як такі, що перебувають під митним контролем, а також інформацію про час, місце, обставини та наслідки аварії чи дії обставин непереборної сили.

Апеляційним судом встановлено те, що в матеріалах справи відсутні дані про факт аварії чи дії обставин непереборної сили, а також письмове повідомлення позивачки з цього приводу.

Згідно матеріалів справи про порушення митних правил № 2897/20911/16, зокрема із витягів з бази даних ДФС України, підтверджується те, що позивачка 29.10.2015 року ввезла на митну територію України, через МАПП «Мостиська» Львівської митниці ДФС автомобіль марки «AUDI A4», VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, в митному режимі «транзит». А відтак, з врахуванням наведеного вище, зобов'язана була вивезти такий з митної території України в максимальний строк до 09.11.2015.

Разом з цим, вказані дії позивачка не виконала та згідно з даними АСМО «Інспектор» та ЄАІС ДФС України зазначений транспортний засіб з митної території України станом на 11.07.2016 (тобто на момент складення протоколу про порушення митних правил) не вивозився та у інший митний режим, згідно з нормами чинного законодавства - не поміщений, а тому, на переконання суду, остання перевищила встановлений ст. 95 МК України строку доставки транспортних засобів більше ніж на десять діб, тобто вчинила порушення митних правил, передбачене ч. 3 ст. 470 МК України.

Щодо правомірності застосування до позивачки адміністративного стягнення за порушення митних правил, в частині строку його застосування то суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 467 МК України, якщо справи про порушення митних правил відповідно до ст. 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статтями 469, 477 - 481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.

Аналіз наведеної правової норми свідчить про те, що перелік триваючих правопорушень, визначений у ст. 467 МК України, не є вичерпним.

Апеляційний суд відзначає, що триваючими визначаються правопорушення, які, почались з якоїсь протиправної дії або бездіяльності та здійснюються в подальшому безперервно шляхом невиконання обов'язку. Початковим моментом такого діяння може бути активна дія або бездіяльність, коли винний, або не виконує конкретний покладений на нього обов'язок, або виконує його не повністю чи неналежним чином.

Отже, використання транспортного засобу, що перебуває в режимі транзиту, та щодо якого існує обов'язок вивезення за межі митної території, протягом 10-денного строку, є триваючим правопорушенням, оскільки в даному випадку особа перебуває в безперервному стані протиправної бездіяльності через невиконання свого обов'язку.

Відтак, виявивши вказане порушення 11.07.2016 (при перетині митного кордону України) та приймаючи 21.10.2016 оскаржувану постанову, адміністративне стягнення за порушення митних правил накладене відповідачем в межах строку, передбаченого ст. 467 МК України, а саме не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення правопорушення.

Діяння (бездіяльність) позивача щодо не вивезення транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, за межі території України, характеризуються тривалим невиконанням встановленого Митним Кодексом України обов'язку. Вчиняючи такі діяння, позивач перебував у стані безперервного порушення закону, тому відповідне порушення не може вважатись таким, що носить разовий характер.

При цьому, станом на момент виявлення правопорушення, обов'язок позивача щодо вивезення транспортного засобу за межі території України протягом 10 діб, встановлений п. 1 ч. 1 ст. 95 МК України, виконаний не був, що також не спростовано самим позивачем.

Разом з цим, суд вважає необґрунтованими доводи позивача з приводу того, що обов'язок щодо зворотного вивезення транспортного засобу впродовж 10 діб є темпорально обмеженим (завершується зі спливом строків, визначених ст. 95 МК України), оскільки такий обов'язок вважається виконаним саме з моменту його реалізації зобов'язаною особою, а не із закінченням законодавчо встановленого строку його виконання.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм МК України викладений Верховним Судом у постановах від 13.06.2018 у справі № 444/2844/15-а, від 24.10.2018 у справі № 464/7796/16-а, від 31.10.2018 у справі № 490/11485/16-а.

З огляду на встановлене та висновки Верховного Суду, колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, що відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови діяв з підстав, в межах повноважень та у відповідності до норм МК України.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Мостиського районного суду Львівської області від 09 жовтня 2018 року у справі № 448/1619/16-а - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 05 березня 2019 року