Справа № 405/5366/17 (2-а/405/221/17)
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2019 року м. Дніпросправа № 405/5366/17
провадження №2-а/405/221/17

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 грудня 2017 року (суддя Шевченко І.М.) у справі №405/5366/17 (провадження №2-а/405/221/17) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив:

визнати бездіяльність відповідача по перерахунку розміру страхових виплат - грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування неправомірною;

зобов'язати відповідача провести перерахунок розміру страхових виплат - грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування в порядку, встановленому Постановою КМУ від 14.02.2007 року № 228 з дати першого висновку МСЕК про необхідність протезування автомобілем, з корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари і послуги в порядку, встановленому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» та встановити судовий контроль за виконанням рішення по справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що є інвалідом ІІ групи трудового каліцтва і за висновком МСЕК потребує протезування автомобілем.

У відповідності до частини 6 ст. 34 ЗУ від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин за наявності у потерпілого відповідно до висновків МСЕК медичних показань для держання автомобіля Фонд соціального страхування від нещасних випадків, як страхові виплати, компенсує вартість придбання автомобіля з ручним керуванням, запасних частин до нього, пального, а також ремонту і технічного обслуговування та навчання керуванню автомобілем у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови компенсації визначаються на підставі п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228. Згідно вказаного пункту в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 07 серпня 2013 року № 536, грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним

представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, на транспортне обслуговування - у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

Позивач вказував на те, що для розрахунку і виплати грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля відповідач керується листом Міністерства соціальної політики України від 28.10.2013 року, а не постановою КМУ, внаслідок чого значно зменшує розмір такої компенсації.

Постановою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Постанова суду мотивована тим, що позивач, звертаючись до суду з адміністративним позовом, не обгрунтував, які саме владно-управлінські функції здійснює Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області по відношенню до позивача у спірних правовідносинах. В той же час, із змісту адміністративного позову вбачається, що спірні правовідносини виникли між Кропивницьким відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області як страховиком і застрахованою особою ОСОБА_1, в зв'язку з реалізацією Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». З цих підстав суд дійшов висновку про відсутність підстав стверджувати про порушення прав позивача у сфері публічно-правових відносин.

Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу та наполягаючи на задоволенні заявлених вимог, позивач вказував на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про не встановлення у цій справі обставин, які б свідчили про порушення прав позивача у сфері публічно-правових відносин.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження у справі закрито з тих підстав, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За наслідками оскарження рішення суду апеляційної інстанції в касаційному порядку, постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду 26 березня 2018 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Третього апеляційного адміністративного суду. За наслідками розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновки про те, що спір, який розглядається у межах цієї справи, є публічно-правовим спором.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1, як потерпілий на виробництві, перебуває на обліку в Кропивницькому відділенні Управління Фонду з 03 червня 2006 року та отримує відповідні щомісячні страхові виплати та інші види матеріального забезпечення, зокрема грошову компенсацію на бензин, ремонт, технічне, транспортне обслуговування автомобіля, наданого йому Управлінням праці та соціального захисту населення Кіровоградської облдержадміністрації згідно з медичними показаннями.

На звернення позивача від 01 листопада 2017 року Кропивницьке відділення Управління Фонду своїм листом від 15 листопада 2017 року № 05-05-459 повідомило про виплату ОСОБА_1 компенсаційних виплат відповідно до вимог законодавства. Однак позивач вважає, що відповідач для розрахунку і виплати грошової компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля помилково використовує формулу, визначену листом Міністерства соціальної політики України від 28 жовтня 2013 року, а не керується положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача із позовом до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що встановлені обставини у цій справі не дають підстав стверджувати про порушення прав позивача у сфері публічно-правових відносин саме відповідачем.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у межах цієї справи позивачем фактично порушено питання про наявність у нього права як на отримання компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля так і на отримання компенсації на транспортне обслуговування.

При цьому, право на отримання компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля мають особи, які за висновками МСЕК забезпечені автомобілями, а право на отримання компенсації на транспортне обслуговування мають особи, які за висновком МСЕК мають право на безоплатне чи пільгове забезпечення автомобілем, але таким автомобілем не були забезпечені з тих чи інших причин.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що право позивача на безоплатне забезпечення автомобілем визначено висновком МСЕК від 06.08.2002р. №44/3.

Фактично транспортним засобом позивач забезпечений 10.09.2004р., транспортний засіб - ЗАЗ Таврія 1102018 зареєстрований за позивачем в органах Державтоінспеції 15.09.2004р.

Позивач вказував на те, що з 06.08.2002р. по 15.09.2004р. він мав право на отримання компенсації на транспортне обслуговування, а з 15.09.2004р. на отримання компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля.

Саме з цих підстав, враховуючи те, що за позицією позивача відповідачем невірно визначався розмір компенсації, ОСОБА_1 заявлено позов, в якому ним визначено зміст та обсяг заявлених вимог.

Щодо аргументів позивача про наявність права на отримання компенсації на транспортне обслуговування, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п.15 Положення про виплату інвалідам компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України №296 від 17.03.1998р. (чинна станом на 2002 рік), компенсація на транспортне обслуговування виплачується інвалідам, зазначеним у пунктах 21, 22, 24, 25 і 31 Порядку (у разі відсутності в їх користуванні автомобілів):

1) інвалідам, які за висновком МСЕК мають право на безплатне чи на пільгове забезпечення автомобілями і за власним бажанням відмовилися від їх одержання;

2) інвалідам загального захворювання та інвалідам з дитинства, які відповідно до висновку МСЕК перебувають на обліку для забезпечення автомобілями з ручним керуванням на пільгових умовах, але при виділенні цих автомобілів відмовилися від їх отримання і бажають отримати цю компенсацію на умовах, визначених у пункті 31 Порядку;

3) інвалідам, які не одержали автомобілі у зв'язку з протипоказаннями для їх керування і відсутністю членів сім'ї, які могли б керувати автомобілями для обслуговування цих інвалідів;

4) інвалідам, які відповідно до висновку МСЕК перебувають на обліку для безплатного одержання автомобілів.

З дня встановлення права позивача на безоплатне забезпечення автомобілем (висновок МСЕК від 06.08.2002р. №44/3) останній перебував на обліку для його безоплатного одержання, а отже позивач, у період з дня встановлення права на безоплатне одержання автомобіля та по дату отримання такого автомобіля (дата реєстрація в органах Державтоінспекції), мав право на отримання компенсації на транспортне обслуговування.

В той же час, відповідно до п.18 зазначеного Положення, компенсація на транспортне обслуговування виплачується починаючи від дня подачі інвалідом відповідної заяви до Міністерства праці та соціального захисту населення Автономної Республіки Крим, управлінь соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. До заяви додаються копія документа про інвалідність та висновок МСЕК про наявність медичних показань для забезпечення автомобілем безплатно.

Таким чином, умовою для виплати компенсації на транспортне обслуговування є подання особою заяви до визначених органів із дорученням копії документа про інвалідність та висновок МСЕК про наявність медичних показань для забезпечення автомобілем безплатно

Оскільки, позивачем не надано доказів того, що ним у встановленому порядку була подана заява (із зазначеними документами) до компетентних органів про виплату компенсації на транспортне обслуговування, то у суду відсутні підстави для висновку про обґрунтованість позову, в цій частині заявлених вимог.

Щодо заявлених вимог про перерахунок компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як зазначено вище, транспортний засіб ЗАЗ Таврія 1102018 зареєстрований за позивачем в органах Державтоінспеції 15.09.2004р. Згідно інформації Регіонального сервісного центру в Кіровоградській області вказаний автомобіль знятий з реєстрації 18.05.2017р. (а.с.127).

Згідно заяви позивача від 17.04.2006р. відповідачем з 15.09.2004р. (дата реєстрації автомобіля) проведено виплату зазначеної компенсації (а.с.30, 117, 120), з яких:

за 2004 рік 41,72грн. (142грн./12 міс.х3міс) + (142грн./365х16 днів вересня);

за 2005 рік - 142грн.;

за 2006 рік - 142грн.

за 2007 рік - 142грн.

за 2008 рік - 142грн.

за 2009 рік - компенсація не виплачувалася у зв'язку з відсутністю підтвердження органу Державтоінспекції про придатність автомобіля до експлуатації згідно підпункту 2 пункту 9 Постанови №228.

за 2010-2013 року по 142грн.

за 2014 рік - 208,78грн.

за 2015 рік - 217,95грн.

за 2016 рік - 245,92грн.

за 2017 рік - 285,0грн.

Постановою Кабінету Міністрів України №296 від 17.03.1998р. затверджено Положення про виплату інвалідам компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування.

Відповідно п.4 Положення розмір компенсації визначається Мінпраці та Фондом соціального захисту інвалідів за погодженням з Мінфіном.

Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №137 від 16.06.2004р. установлено розміри компенсаційних виплат інвалідам на бензин, ремонт, технічне обслуговування та на транспортне обслуговування в сумі:

- на автомобілі - 142 грн.;

- на мотоколяски - 94 грн.;

- на транспортне обслуговування - 192 грн.

Згідно заяви позивача від 17.04.2006р. відповідачем з 15.09.2004р. (дата реєстрації автомобіля) проведено виплату по 31.12.2006р. у сумі 325,72грн. (а.с.117, 120), з яких:

за 2004 рік 41,72грн. (142грн./12 міс.х3міс) + (142грн./365х16 днів вересня);

за 2005 рік - 142грн.;

за 2006 рік - 142грн.

Отже, у вказаний період відповідачем виплачено компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів у розмірах, які визначені постановою КМУ №296.

Постанова КМУ №296 втратила чинність у зв'язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України №228 від 14.02.2007р., якою затверджено Порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування.

Пунктом 2 Порядку установлено, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються починаючи з 1 січня 2007 р. інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 142 та 94 гривні, на транспортне обслуговування - у розмірі 192 гривні.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що в період дії постанови КМУ №228, у вказаній редакції, позивачу виплачувалася компенсація у розмірі 142грн., тобто у розмірах які визначені постановою КМУ №228. У 2009 році компенсація позивачу не виплачувалася з підстав, передбачених пп.2 п.9 постанови КМУ №228 - відсутність підтвердження органу Державтоінспекції про придатність автомобіля до експлуатації, але вказані обставини не визначалися позивачем як підстави для задоволення позову.

Таким чином, у вказаних періодах 2004-2013р.р. позивачу виплачувалася компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів у розмірах, які визначалися постановами КМУ №296, 228, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави для висновку про наявність у позивача права на перерахунок компенсації в порядку, встановленому постановою КМУ від 14.02.2007р. №228, у розмірі 22 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

Постановою Кабінету Міністрів України №536 від 07.08.2013р. (набрала чинності з 01.01.2014р.) внесено зміни до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 р. № 228 та викладено його в такій редакції:

"2. Установити, що грошові компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів виплачуються інвалідам, законним представникам дітей-інвалідів, що мають автомобілі та мотоколяски, - у розмірі відповідно 22 відсотки та 16 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць, на транспортне обслуговування - у розмірі 29 відсотків прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.".

Таким чином, у зв'язку із змінами у чинному законодавстві, з 01.01.2014р. визначено інший розмір, зокрема, компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів - 22 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність. При цьому, логічний і лексично-синтаксичний аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що компенсація, у вказаному розмірі, нараховується на одну особу щомісячно.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідачем виплачувалась позивачу компенсація у таких розмірах:

у 2014 році - 208,78грн.;

у 2015 році - 217,95грн.;

у 2016 році - 245,92грн.;

у 2017 році - 285,0грн.

Прожитковий мінімум на одну особу, яка втратила працездатність становив станом на:

01.01.2014р. - 949,0грн.;

01.01.2015р. - 949,0грн.;

01.01.2016р. - 1074,0грн.;

01.01.2017р. - 1247,0грн.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачу компенсація на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів, у вказаному періоді, виплачувалася у розмірах менших, ніж ті, які визначені постановою КМУ №228 (з урахуванням постанови КМУ №536), оскільки її розмір (22 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність) розраховувався за рік, а не щомісячно.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що з 01.01.2014р. позивач мав право на отримання компенсації в порядку, встановленому постановою КМУ від 14.02.2007р. №228 (із змінами внесеними постановою КМУ №536), у розмірі 22 відсотки прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність, у розрахунку на місяць.

В той же час, не надаючи оцінку дотриманню позивачем строків звернення до суду із позовом за захистом порушеного права, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, позивачем заявлено вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності по перерахунку компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області.

При цьому, позивачем не надано доказів того, що спірні правовідносини виникли саме між позивачем та Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. Так, позивачем не надано доказів того, що розрахунки компенсації здійснювалися відповідачем і що до компетенції відповідача входять повноваження щодо нарахування (перерахування) та виплати компенсаційних виплат. Не надано позивачем і доказів того, що з метою вирішення питання щодо правомірності нарахованого розміру компенсацій позивач звертався до відповідача, а останній відмовив позивачу у вирішення вказаного питанні, враховуючи обсяг його повноважень. Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач із заявою про правомірність здійснених розрахунків компенсації звертався не до відповідача, а до Кропивницькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області і то вже після подання позову до суду.

Таким чином, у суду відсутні підстави для висновку про те, що у спірних правовідносинах Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області допущено неправомірну бездіяльність.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначаються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Відповідно до ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", управління Фондом здійснюється на паритетній основі державою, представниками застрахованих осіб і роботодавців. Безпосереднє управління Фондом здійснюють його правління та виконавча дирекція.

Приписами ч.ч. 1, 3 ст.8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду.

Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду.

Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду та їх відділення, що затверджується правлінням Фонду, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Отже, вказані норми права свідчать про те, що управління Фондом соціального страхування здійснюється, зокрема, виконавчими дирекціями Фонду, які мають свої робочі органи в особі управлінь в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду. В свою чергу, вказані робочі органи мають відокремлені підрозділи, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивач перебуває на обліку в Кропивницькому відділенню Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області.

Відповідно до п. 1.6 Положення про Кропивницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, відділення є відокремленим підрозділом Управління, що створено за рішенням правління без статусу юридичної особи, має печатку із зображенням Державного герба України та своїм найменуванням, рахунки в органах казначейства, в установах банків, окремий баланс, самостійно веде розрахунки із страхувальниками-роботодавцями і застрахованими особами.

Згідно п.п. 3.1.1 п. 3.1 вказаного Положення, Кропивницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює надання соціальних послуг, матеріального забезпечення та страхових виплат застрахованим особам і членам їх сімей в порядку визначеному правлінням Фонду.

Відповідно до п.3 Порядку виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, затвердженого постановою КМУ №228 від 14.02.2007р. (із змінами та доповненнями) компенсації виплачуються: інвалідам внаслідок трудового каліцтва - управліннями або відділеннями виконавчої дирекції.

Таким чином, з огляду на положення зазначених норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", Порядку виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування, затвердженого постановою КМУ №228 від 14.02.2007р., Положення про Кропивницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що саме до повноважень Кропивницького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області віднесено нарахуванням та виплата компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування.

При цьому, Положенням про Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області не передбачено повноважень Управління щодо надання соціальних послуг, матеріального забезпечення та страхових виплат застрахованим особам і членам їх сімей.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами відповідача про те, що спір щодо можливості здійснення перерахунку компенсаційних виплат безпосередньо пов'язаний зі здійсненням Кропивницьким відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області своїх повноважень, у зв'язку з чим Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області не є належним відповідачем у справі.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на те, що Кропивницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області не є юридичною особою, а тому не може бути відповідачем по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України ( в редакції до 15.12.2017 року) (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 50 КАС України, сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач. Відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У відповідності із ч.3 ст.47 КАС України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов'язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить органам державної влади, іншим державним органам, органам влади Автономної Республіки Крим, органам місцевого самоврядування, їхнім посадовим і службовим особам, підприємствам, установам, організаціям (юридичним особам).

Таким чином, для цілей визначення відповідача у справі адміністративної юрисдикції є неважливим те, чи має суб'єкт владних повноважень статус юридичної особи.

Отже, з огляду на зміст та обсяг заявлених позивачем вимог, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що належним відповідачем у цій справі є Кропивницьке відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області, оскільки саме Кропивницьке відділення здійснює владні управлінські функції відносно позивача, у зв'язку з чим, даний спір безпосередньо стосується його прав та обов'язків.

Враховуючи те, що положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції чинній на час розгляду справи, не передбачено можливості заміни відповідача на стадії апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 грудня 2017 року у справі №405/5366/17 (провадження №2-а/405/221/17) - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному поряду у випадках та строки, передбачені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повний текст постанови складено 06.03.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк