Справа № 2040/7370/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 р.Справа № 2040/7370/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Багмет А.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Чернетченко К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Біленський О.О.) від 08.10.2018 року (повний текст рішення складено 08.10.2018 року) по справі №2040/7370/18

за позовом ОСОБА_3

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради

про стягнення недоотриманої допомоги сім'ям з дітьми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернулась до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради, в якому просила стягнути заборгованість з виплати допомоги при народженні дитини у сумі 69795 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є внутрішньо переміщеною особою. 01.08.2014 року позивачу було припинено виплату допомоги при народженні дитини, у зв'язку з припиненням діяльності Ровеньківського УПСЗН, де раніше позивачка перебувала на обліку. 03.07.2018 року позивач звернулася до УПСЗН адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради із заявою про призначення допомоги при народженні дитини та отримання суми допомоги, яка не виплачена за минулий період, а саме з 01.08.2014 року. За заявою позивачки їй було поновлено виплату допомоги при народженні дитини з моменту звернення, а виплата недоотриманої допомоги при народженні дитини з 01.08.2014 року не було здійснено. Такі дії Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради позивач вважає такими, що порушують її права.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року задоволено адміністративний позов.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради заборгованість з виплати допомоги при народженні дитини на користь позивача у сумі 69795 грн.

Стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради на користь позивача судовий збір у розмірі 704 80 коп.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року та ухвалити постанову, якою повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність у відповідача обов'язку сплатити позивачу заборгованість з виплати допомоги при народженні дитини. Зазначив, що діючим законодавством не передбачено повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період у зв'язку з зупиненням діяльності державних органів, зокрема, структурних підрозділів з питань соціального захисту населення. Здійснення виплати допомоги за минулий період можливе лише у разі урегулювання даного питання на законодавчому рівні. А тому, оскільки наданий час відповідач позбавлений повноважень щодо нарахування та виплати позивачу допомоги за минулий період, висновки суду першої інстанції є неправомірними.

Позивач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач проживала за адресою: АДРЕСА_1; перебувала на обліку в Ровеньківському Управлінні праці та соціального захисту населення та отримувала державну допомогу при народженні дитини. З 01.08.2014 року позивачу було припинено виплату допомоги при народженні дитини.

03.07.2018 року позивач стала на облік в Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради як внутрішньо переміщена особа разом із своєю дочкою, відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 03.07.2018 року № та №.

Також, 03.07.2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення виплати при народженні та здійснення виплати за минулий період, а саме з моменту припинення виплати допомоги при народженні.

Відповідачем було поновлено виплату допомоги при народженні дитини з моменту звернення, проте відмовлено у здійсненні виплати за минулий період.

В якості підстави для відмови у здійсненні виплати за минулий період відповідач послався на відсутність нормативно-правового акту, який би визначав порядок виплати внутрішньо переміщеним особам соціальних виплат за минулий період Кабінетом Міністрів України не прийнятий.

Не погоджуючись із відмовою у виплаті допомоги, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих соціальних виплат не звільняє державу в особі уповноваженого органу Управління праці та соціального захисту населення від обов'язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум соціальних виплат. Тому, відмовляючи позивачу у виплаті допомоги при народженні дитини за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання даної соціальної допомоги.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Конституційне право на соціальний захист включає гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою та має права на отримання державної допомоги при народженні дитини. Вказані обставини сторонами не оскаржуються.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначені Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб").

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення встановлений Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми".

Згідно ч. 1 ст. 1 вищенаведеного Закону, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Покриття витрат на виплату державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми").

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування визначений Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим Постановою КМУ від 08.06.2016 року №365 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 4 Порядку (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 15 Порядку орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів зазначає, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 р.), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачка та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Колегія суддів відхиляє посилання скаржника, як підставу для відмови у здійсненні позивачу виплати допомоги за минулий період, на відсутність нормативно-правового акту, виходячи з наступного.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою N 31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 N 3477-IV визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам II проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання допомоги передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим "існуючого майна".

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015 за заявою N 38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39).

Крім того, у Рішенні від 09.07.2007 N 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність окремого порядку не може бути визнано в якості належної підстави для відмови у виплаті позивачу допомоги за минулий період.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Оскільки належними та допустимими доказами відповідач, як суб'єкт владних повноважень на якого покладено обов'язок щодо доказування, не довів правомірності власних дій, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 316, 320, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року по справі №2040/7370/18 за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради про стягнення недоотриманої допомоги сім'ям з дітьми залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційною оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 04.03.2018 року