Справа № 855/57/19
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 855/57/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача Аліменко В.О., суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В., перевіривши матеріали адміністративного позову кандидата на пост Президента України ОСОБА_2 до Центральної виборчої комісії про визнання протиправною та скасування постанови Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України», -

В С Т А Н О В И Л А:

Кандидат на посаду Президента України ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання протиправною постанову Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України» та скасувати її.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що вказаним Роз'ясненням встановлюються нові правові норми, і як наслідок створюють нові правові суперечності, зокрема, в частині надання дозволу укладення з виборцями за рахунок коштів виборчого фонду оплатних договорів на проведення передвиборної агітації, якими може передбачатися відшкодування витрат фізичних осіб, залучених до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації, на телефонні послуги, проїзд (включаючи перевезення багажу), харчування, проживання та інші витрати в разі здійснення заходів передвиборної агітації в іншому населеному пункті тощо.

Позивач також зауважив, що Центральна виборча комісія не наділена повноваженням щодо офіційного тлумачення виборчого законодавства (повноваження ЦВК визначені статтями 17- 23 Закону України «Про Центральну виборчу комісію»), а тому не мала права брати на себе цю функцію. Позивач також акцентує увагу на тому, що у Центральної виборчої комісії є повноваження звертатися в разі необхідності до Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення Конституції України, законів України або окремих їх положень з питань, що стосуються організації підготовки та проведення виборів (пункт 13 статті 18 Закону України «Про Центральну виборчу комісію»).

На переконання позивача, постанова Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України» не відповідає положенням чинного законодавства, зокрема позивачем процитовано частину оскаржуваного Роз'яснення:

«Залучення виборців до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації відповідно до законодавства про вибори можливе лише на безоплатній основі.

При цьому договором на організацію та/або проведення передвиборної агітації та/або розповсюдження матеріалів передвиборної агітації, за необхідності, може передбачатися відшкодування витрат фізичних осіб, залучених до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації, на телефонні послуги, проїзд (включаючи перевезення багажу), харчування, проживання та інші витрати в разі здійснення заходів передвиборної агітації в іншому населеному пункті, тощо…».

Такий висновок, на переконання позивача, суперечить змісту Роз'яснення ЦВК щодо заборони надання виборцям грошей чи безоплатно або на пільгових умовах товарів, послуг, робіт, цінних паперів, кредитів, лотерей під час виборчого процесу з виборів Президента України, затвердженого постановою ЦВК від 26 березня 2014 року № 76, в частині того, що «забороняється укладення з виборцями за рахунок коштів виборчого фонду оплатних договорів на проведення передвиборної агітації».

Як висновок, кандидатом на пост Президента України ОСОБА_2 резюмовано, що відшкодування витрат фізичних осіб, залучених до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації, на телефонні послуги, проїзд (включаючи перевезення багажу), харчування, проживання та інші витрати в разі здійснення заходів передвиборної агітації в іншому населеному пункті тощо є формою непрямого підкупу виборців (виборчого правопорушення). Це пов'язано з тим, що фізичній особі, яка залучена до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації, надають або обіцяють надати майнові матеріальні вигоди при проведенні передвиборної агітації з метою схилити до реалізації свого активного виборчого права не вільно, а в інтересах досягнення певним кандидатом або партією вигідного для них результату.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, надали письмовий відзив, просили відмовити в задоволенні позову.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем зазначено, що повноваження Центральної виборчої комісії надавати роз'яснення щодо застосування положень законодавства про вибори Президента України є одним із засобів забезпечення однакового його застосування, що в свою чергу впливає на забезпечення дотримання принципів і засад виборчого процесу, зокрема рівності прав і можливостей участі у виборчому процесі усіх суб'єктів виборчого процесу.

Одночасно Комісія вказала, що прийняття оспорюваної постанови спрямоване на однакове розуміння положень Закону та унеможливлення фінансування проведення передвиборної агітації із залученням фізичних осіб поза коштами виборчого фонду кандидата на пост Президента України. Поряд з цим зазначено, що можливість ведення передвиборної агітації є невід'ємною складовою виборчих прав, що реалізується громадянами України, які є виборцями, з дотриманням вимог Закону.

Відповідачем також наголошено, що громадяни України, які мають право голосу, можуть брати участь, зокрема, у проведенні передвиборної агітації у порядку, визначеному цим та іншими законами України. Не допускаються обмеження щодо участі громадян у виборчому процесі, крім обмежень, передбачених Конституцією України та Законом.

Враховуючи викладене, участь виборців у здійсненні передвиборної агітації, в тому числі на основі безоплатних договорів на її проведення, є гарантованим Конституцією України правом і не може бути обмежено.

Крім того, представниками відповідача зазначено, що роз'яснюючи положення ч. 6 ст. 64 Закону України «Про вибори Президента України» відповідачем не змінено зміст вказаної статті та не викладено її в новій редакції, на чому наполягає у позові позивач.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача та представників відповідача, перевіривши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, оцінивши письмові докази, що мають юридичне значення для вирішення даного спору, колегія суддів доходить до наступного висновку.

Так, ст.. 38 Конституції України закріплено право громадян брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Статтею 69 Конституції України визначено, що народне волевиявлення здійснюється через вибори, референдум та інші форми безпосередньої демократії. Згідно зі статтею 71 Конституції України вибори до органів державної влади та органів місцевого самоврядування є вільними і відбуваються на основі загального, рівного і прямого виборчого права шляхом таємного голосування; виборцям гарантується вільне волевиявлення.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 лютого 1998 року №1-рп/98 сформував правову позицію, відповідно до якої за змістом статей 38, 70, 71, 76, 141 Конституції України сутністю виборчого права є право громадян України вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Це право є загальним, рівним і прямим. Основоположні принципи загального, рівного і прямого виборчого права, вільне і таємне волевиявлення громадян України на виборах народних депутатів України становлять конституційну основу правового регулювання виборчого процесу.

Приписами ч. 3 ст. 21 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що воля народу повинна бути основою влади уряду; ця воля повинна виявлятися у періодичних і нефальсифікованих виборах, які повинні проводитись при загальному і рівному виборчому праві шляхом таємного голосування або ж через інші рівнозначні форми, що забезпечують свободу голосування.

Статтею 3 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено позитивне зобов'язання держави щодо проведення вільних виборів з розумною періодичністю шляхом таємного голосування в умовах, які забезпечують вільне вираження думки народу у виборі законодавчого органу.

У Документі Копенгагенської наради Конференції з людського виміру НБСЄ від 29 червня 1990 року саме вільні вибори віднесені його учасниками до «числа елементів справедливості, що істотно необхідні для повного вираження гідності, властивої людській особистості, та рівних і невід'ємних прав усіх людей», а волевиявлення людей на вільних, чесних, періодичних непідроблених виборах визнається основою легітимності влади.

Указані принципи виборчого права розкриваються у відповідних положеннях законів України «Про вибори Президента України», «Про вибори народних депутатів України», «Про вибори депутатів Верховної Ради Автономної республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів» (втратив чинність з 08.08.2015), «Про місцеві вибори».

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач, звертаючись до суду із даним адміністративним позовом, першочергово виразив незгоду щодо наявності повноважень у Центральної виборчої комісії приймати рішення про роз'яснення положень Закону України «Про вибори Президента України».

Надаючи оцінку наведеним у позові обставинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про вибори Президента України», Законом України «Про Центральну виборчу Комісію».

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст..1, ч. 1 ст.. 2 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» Центральна виборча комісія є постійно діючим колегіальним державним органом, який діє на підставі Конституції України, цього та інших законів України і наділений повноваженнями щодо організації підготовки і проведення виборів Президента України, народних депутатів України, депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутатів місцевих рад та сільських, селищних, міських голів, всеукраїнського і місцевих референдумів в порядку та в межах, встановлених цим та іншими законами України.

Комісія відповідно до своїх повноважень забезпечує дотримання передбачених Конституцією України та законами України принципів і засад виборчого і референдумного процесів, реалізацію виборчих прав громадян України та права на участь у референдумі, однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.. 16 Закону України «Про вибори Президента України» Комісія за результатами узагальнення практики застосування законодавства України про вибори та практики проведення виборів, а також у разі необхідності може за власною ініціативою розглянути та прийняти у встановленому цим Законом порядку рішення стосовно, зокрема, надання виборчим комісіям роз'яснень і рекомендацій щодо застосування законодавства України про вибори.

Приписами п. 5 ст. 17 Закону України «Про Центральну виборчу Комісію» передбачено, що Центральна виборча комісія здійснює консультативно-методичне забезпечення діяльності виборчих комісій, приймає обов'язкові для використання в роботі виборчих комісій роз'яснення і рекомендації з питань застосування законодавства України про вибори.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про вибори Президента України» Центральна виборча комісія, крім повноважень, визначених Законом України «Про Центральну виборчу комісію», зокрема, приймає обов'язкові для застосування виборчими комісіями роз'яснення з питань виконання цього Закону, здійснює організаційно-методичне забезпечення їх діяльності.

Згідно пункту другого вказаної статті передбачено, що Центральна виборча комісія здійснює контроль за додержанням і однаковим застосуванням законодавства про вибори Президента України виборцями, окружними і дільничними виборчими комісіями та їх членами, органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами цих органів, підприємствами, закладами, установами, організаціями та їх посадовими особами, кандидатами на пост Президента України, їх представниками у Центральній виборчій комісії, довіреними особами, партіями - суб'єктами виборчого процесу, офіційними спостерігачами, громадськими організаціями.

З сукупного аналізу викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що як Законом України «Про вибори Президента України» так і Законом України «Про Центральну виборчу Комісію» передбачено право Центральної виборчої комісії приймати рішення про роз'яснення положень Законів України чи інших нормативно-правових актів.

Крім того, під час судового засідання, зі сторони представника позивача, неодноразово порушувалось питання, що оскаржуваною постановою ЦВК №376 від 22.02.2019 року не тільки роз'яснено положення ч. 6 ст. 64 Закону України «Про вибори Президента України», а і надано тлумачення вказаної норми, яке за своєю суттю є більш ширшим ніж сама норма статті.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такими твердженнями представника позивача, з огляду на наступне.

Даючи юридичну оцінку постанові Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень ч. 6 ст. 64 Закону України «Про вибори Президента України» та аналізуючи викладені в додатку Роз'яснення, судова колегія зазначає наступне.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що офіційне тлумачення і застосування правових норм є різними видами юрисдикційної діяльності.

Так, зі змісту рішення Конституційного суду України від 31.03.2010 року у справі №15-у/2010 вбачається, що офіційним тлумаченням вважається діяльність компетентного органу державної влади щодо з'ясування і роз'яснення волі законодавця, матеріалізованої в нормі права (усвідомлення та роз'яснення смислу норм права з метою найбільш правильної їх реалізації), в той час як Правозастосовна діяльність полягає в індивідуалізації правових норм щодо конкретних суб'єктів і конкретних випадків, тобто в установленні фактичних обставин справи і підборі правових норм, які відповідають цим обставинам.

Колегією суддів досліджено оскаржувану постанову Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України».

Так, з преамбули вказаної постанови вбачається: «У зв'язку з надходженням до Центральної виборчої комісії звернень громадських організацій, кандидатів на пост Президента України стосовно надання роз'яснення окремих положень законодавства про вибори Президента України, з метою його однакового застосування, забезпечення реалізації і захисту конституційних виборчих прав громадян під час виборчого процесу з виборів Президента України, дотримання рівності прав і можливостей участі в ньому для всіх кандидатів на пост Президента України та політичних партій - суб'єктів виборчого процесу, відповідно до положень ст.. 10, 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.. 3 Першого протоколу до Конвенції, статей 34, 36, 37, 38 Конституції України, ст.. 37, 58, ч. 6 ст. 64, ст.. 105 Закону України «Про вибори Президента України», враховуючи постанову Пленуму Вищого адміністративного суду України від 05.02.2016 року № 5 «Про узагальнення практики щодо особливостей провадження у справах за адміністративними позовами з приводу оскарження дій або бездіяльності кандидатів, їхніх довірених осіб, партії (блоку), місцевої організації партії, інших суб'єктів виборчого процесу, пов'язаних з підкупом виборців», керуючись ст.. 11 - 13, п.п. 1, 4 ст. 17, п.п. 1, 17 ст. 18 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», Центральна виборча комісія, постановляє:….»

Тобто, оскаржувана постанова Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року, прийнята з метою однакового застосування, забезпечення реалізації і захисту конституційних виборчих прав громадян під час виборчого процесу з виборів Президента України. Оскаржуваною постановою, яка по суті є роз'ясненням волі законодавця компетентним в сфері виборчого законодавства органом (що повністю узгоджується з рішенням Конституційного суду України від 31.03.2010 року у справі №15-у/2010), надано офіційне тлумачення правових норм, а не їх застосування, на чому акцентує увагу позивач.

Таким чином, судова колегія спростовує висновок кандидата на пост Президента України ОСОБА_2 щодо відсутності права Центральної виборчої комісії надавати роз'яснення норм чинного законодавства для їх однакового застосування, оскільки такі повноваження передбачені чинним виборчим Законодавством.

Щодо позовних вимог в частині невідповідності змісту Роз'яснення положенням чинного законодавства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вже було зазначено вище, оскаржувана постанова Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року прийнята з метою однакового застосування, забезпечення реалізації і захисту конституційних виборчих прав громадян під час виборчого процесу з виборів Президента України.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 Закону України «Про Центральну виборчу комісію» забезпечує однакове застосування законодавства України про вибори і референдуми на всій території України.

Частиною першою статті 38 Конституції України встановлено, що громадяни мають право, зокрема, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади.

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст.. 92, ч. 1 ст.. 103 Конституції України порядок проведення виборів Президента України встановлюється законом.

Спеціальним законом, який регламентує зазначене питання, є Закон України «Про вибори Президента України» (далі - Закон).

За змістом п. 3 ч. 4 ст. 11, ч. 1 ст. 58 Закону України «Про вибори Президента України» передвиборна агітація є одним з етапів виборчого процесу і полягає в здійсненні будь-якої діяльності з метою спонукання виборців голосувати за або не голосувати за певного кандидата на пост Президента України.

Передвиборна агітація - це здійснення будь-якої діяльності з метою спонукання виборців голосувати за або не голосувати за певного кандидата на пост Президента України. Передвиборна агітація може здійснюватися у будь-якій формі та будь-якими засобами, що не суперечать Конституції України та законам України.

Передвиборна агітація провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України, виділених на забезпечення передвиборної агітації відповідно до закону, коштів виборчих фондів, можуть здійснювати передвиборчу агітацію за рахунок виборчого фонду партії.

Відповідно до Закону передвиборна агітація може здійснюватися у будь-якій формі та будь-якими засобами, що не суперечать Конституції України та законам України.

Згідно абз 1 ч. 6 ст. 64 Закону України «Про вибори Президента України» забороняється проводити передвиборну агітацію, що супроводжується наданням виборцям грошей чи безоплатно або на пільгових умовах товарів, послуг, робіт, цінних паперів, кредитів, лотерей. Така передвиборна агітація або надання виборцям грошей чи безоплатно або на пільгових умовах товарів, послуг, робіт, цінних паперів, кредитів, лотерей.

Така передвиборна агітація або надання виборцям грошей чи безоплатно або на пільгових умовах товарів, послуг, робіт, цінних паперів, кредитів, лотерей, що супроводжується закликами або пропозиціями голосувати чи не голосувати за певного кандидата або згадування його імені, вважається підкупом виборців.

Згідно з абз. 1 ч. 6 ст.. 64 Закону України «Про вибори Президента України» кваліфікуючою ознакою непрямого підкупу виборців вважає його пов'язаність із проведенням передвиборної агітації.

Однак, як зазначила представник відповідача та з чим погоджується колегія суддів, важливо виокремити непрямий підкуп виборців у процесі передвиборної агітації від заборон та/або обмежень, установлених Законом щодо належного проведення передвиборної агітації.

Таким обмеженням щодо ведення передвиборної агітації є положення абзацу другого частини шостої статті 64 Закону, відповідно до якого забороняється укладення з виборцями за рахунок коштів виборчого фонду кандидата на пост Президента України оплатних договорів на проведення передвиборної агітації.

Як слідує із наявних в матеріалах справи звернень громадських організацій, стосовно надання роз'яснення окремих положень законодавства про вибори Президента України, у вказаних зверненнях:

- Комітет виборців України від 18.02.2019 року №5-ІІ комітет просив висловити позицію ЦВК щодо того, як саме кандидати можуть легально оплачувати витрати, пов'язані з роботою агітаторів та спостерігачів не порушуючи чинне законодавство.

- Уповноважений представник в ЦВК із правом дорадчого голосу кандидата на пост Президента України ОСОБА_3-ОСОБА_4 від 20.02.2019 року ставив питання: «Яким чином кандидат на пост Президента України може здійснювати відшкодування агітаторам їх витрат, пов'язаних з ведення передвиборчої агітації за відповідного кандидата».

- ГО «Всеукраїнський департамент виявлення та протидії корупції в органах влади та місцевого самоврядування» від 20.02.2019 року, головою організації поставлено такі питання:

1) чи може Організація укласти договір із кандидатом на пост Президента України про надання послуг з організації роботи агітаторів, який буде оплачений з рахунку виборчого фонду;

2) чи може Організація залучати своїх членів та прихильників для здійснення агітації у відповідності до Закону «Про волонтерську діяльність».

- «Центр підтримки громадських ініціатив» просило роз'яснити можливість залучення громадян виборців у статусі волонтерів, для проведення передвиборчої агітації.

Таким чином, у наведених зверненнях ставилось питання до Центральної виборчої комісії про роз'яснення законного відшкодування витрат агітаторів пов'язаних з веденням передвиборчої агітації.

За наслідками розгляду вказаних звернень, ЦВК дійшла висновку про необхідність роз'яснити, далі текст оригіналу:

«Відповідно до ч. 4 ст.. 58 Закону передвиборна агітація здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, що виділяються на підготовку і проведення виборів, для цілей, визначених Законом, та коштів виборчих фондів кандидатів на пост Президента України.

Юридичні особи можуть надавати кандидатам на пост Президента України за рахунок коштів їх виборчих фондів послуги з організації проведення передвиборної агітації в будь-яких формах, не заборонених Конституцією та законами України.

При цьому предмет договору з юридичною особою на організацію та/або проведення передвиборної агітації має відповідати найменуванню статей витрат виборчого фонду, визначених формою Звіту про надходження коштів на поточний рахунок виборчого фонду кандидата на пост Президента України та їх використання (форма № 1, додаток 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 3 січня 2019 року № 3).

… (таблиця)

Крім того, договір з юридичною особою на організацію та/або проведення передвиборної агітації, та/або розповсюдження матеріалів передвиборної агітації може містити зобов'язання надавача послуг здійснити підбір, навчання, координацію фізичних осіб, залучених до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації.

Залучення виборців до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації відповідно до законодавства про вибори можливе лише на безоплатній основі.»

Під час судового засідання представник позивача наголошував, що укладення таких договорів, між юридичною та фізичною особами щодо здійснення агітаційних послуг, і є непрямим підкупом виборців.

Однак, колегія суддів не може погодитись із такими твердженнями представника позивача, та вважає висновки Центральної виборчої комісії такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст.. 904 Цивільного кодексу України за договором про безоплатне надання послуг замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Так, за загальним правилом, договір про безоплатне надання послуг є двостороннім, тому що права й обов'язки виникають в обох сторін (замовник має право вимагати вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, які складають предмет зобов'язання, а виконавець вправі вимагати відшкодування йому фактичних витрат).

Обов'язок відшкодувати виконавцеві всі фактичні витрати, необхідні для виконання договору про безоплатне надання послуг, ґрунтується на презумпції відплатності договорів про надання послуг. За договором про безоплатне надання послуг замовник зобов'язаний відшкодувати виконавцеві усі фактичні понесені витрати. Звідси можна дійти висновку, що плата за саму діяльність виконавця замовником не вноситься.

Під фактичними витратами, на переконання колегії суддів, слід розуміти грошові витрати або використання власних матеріалів і предметів виконавця з повним чи частковим їх споживанням, що здійснюються виконавцем для належного надання послуги (передвиборної агітації). Тягар доведення відповідності понесених витрат, необхідних для виконання договору, лежить на виконавцеві. Виходячи з того, які витрати були понесені виконавцем (у грошовій чи натуральній формі), сторони за узгодженням можуть вирішити питання про відшкодування витрат у формі або грошової компенсації, або повернення речей такого самого роду і якості, відновлення їхніх властивостей. Оцінюючи фактично понесені витрати, слід враховувати тільки ті, які були необхідними для виконання укладеного договору. Ніяких інших коштів замовник виконавцеві не сплачує. Не підлягають відшкодуванню прибутки, яких виконавець міг би реально одержати при звичайних умовах, якби в цей час не здійснював виконання договору про надання безоплатних послуг.

Враховуючи викладене, на переконання колегії суддів, висновок Центральної виборчої комісії в аспекті наявності права на компенсацію оплати на ті чи інші послуги, відповідає цивільному законодавству України.

Крім того, як вже було зазначено вище та слідує з Роз'яснення затвердженого оскаржуваною постановою, предмет договору з юридичною особою на організацію та/або проведення передвиборної агітації має відповідати найменуванню статей витрат виборчого фонду, визначених формою Звіту про надходження коштів на поточний рахунок виборчого фонду кандидата на пост Президента України та їх використання (форма № 1, додаток 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 3 січня 2019 року № 3).

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що форма № 1 та додаток 1 до постанови Центральної виборчої комісії від 3 січня 2019 року № 3 є чинними та в судовому порядку не скасовані.

Судом встановлено, а представником позивача не заперечується, що юридичні особи можуть надавати кандидатам на пост Президента України за рахунок коштів їх виборчих фондів послуги з організації проведення передвиборної агітації в будь-яких формах, не заборонених Конституцією та законами України.

Колегія суддів також звертає увагу, що зазначене положення знайшло своє вираження в постанові Центральної виборчої комісії від 3 січня 2019 року № 3, якою затверджено відповідні форми. Так, згідно з Розшифровкою до Звіту про надходження коштів на поточний рахунок виборчого фонду кандидата на пост Президента України та їх використання (додаток 2 до постанови Центральної виборчої комісії), виконавцем договору на проведення передвиборної агітації може бути лише юридична особа.

Представник відповідача наголосила, що виконання юридичною особою умов договору на організацію та/або проведення передвиборної агітації, та/або розповсюдження матеріалів передвиборної агітації є питанням, що лежить в площині належного виконання зобов'язань та не пов'язане зі спонуканням виборців голосувати або не голосувати за певного кандидата. При цьому, надання конкретних послуг, які є предметом договору, може здійснюватися як наявними у юридичної особи людськими ресурсами, так і залученими відповідно до законодавства.

Однак, враховуючи обмеження щодо проведення передвиборної агітації, встановлені абзацом 2 ч. 6 ст. 64 Закону, Комісія у своєму Роз'ясненні чітко вказала, що залучення виборців до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації відповідно до законодавства про вибори можливе лише на безоплатній основі, що на переконання колегії суддів не суперечить вказаній статті.

З сукупного аналізу викладеного, колегія суддів вважає, що висновок Центральної виборчої комісії викладений у оскаржуваному Роз'ясненні, що договором на організацію та/або проведення передвиборної агітації та/або розповсюдження матеріалів передвиборної агітації, за необхідності, може бути передбаченою відшкодування витрат фізичних осіб, залучених до безпосереднього здійснення заходів передвиборної агітації на безоплатній основі, на телефонні послуги, проїзд (включаючи перевезення багажу), харчування, проживання та інші витрати в разі здійснення заходів передвиборної агітації в іншому населеному пункті, тощо, відповідає чинному законодавству.

Разом з тим, судова колегія не може погодитись із висновком, викладеним у Роз'ясненні, що якщо залучення фізичних осіб не пов'язано з використанням їх праці на умовах трудового договору (контракту) чи за цивільно-правовими договорами, юридична особа, яка є надавачем послуг з проведення передвиборної агітації, відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

На переконання колегії суддів, таке роз'яснення стосується податкового права та виходить за межі повноважень Центральної виборчої комісії, що є підставою для виключення таких висновків з постанови Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно приписів ч. 1 ст. 278 КАС України, суд, установивши порушення законодавства про вибори чи референдум, визначає у рішенні спосіб захисту порушених прав та інтересів, а також порядок усунення усіх наслідків цих порушень відповідно до закону або приймає інше визначене законом рішення. У разі виявлення порушень, що можуть бути підставою для притягнення до відповідальності не за правилами цього Кодексу, суд постановляє окрему ухвалу з повідомленням про наявність таких порушень і надсилає її до органів чи осіб, уповноважених вжити у зв'язку з цим заходів, встановлених законом.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 5, 241, 242, 243, 245, 246, 249, 273, 277, 278 КАС України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Адміністративний позов кандидата на пост Президента України ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Виключити з Роз'яснення, яке затверджено постановою Центральної виборчої комісії №376 від 22.02.2019 року «Про роз'яснення щодо реалізації положень частини шостої статті 64 Закону України «Про вибори Президента України» та є додатком до неї, передостанній абзац, а саме:

«Разом з тим, якщо залучення фізичних осіб не пов'язано з використанням їх праці на умовах трудового договору (контракту) чи за цивільно-правовими договорами, юридична особа, яка є надавачем послуг з проведення передвиборної агітації, відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.»

В задоволенні решти позовних вимог кандидата на пост Президента України ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження в порядку ч. 1 ст. 272 КАС України та може бути оскаржене безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у дводенний строк у порядку, встановленому ч. 2 ст. 278 КАС України.

Відповідно до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова

Головуючий суддя Аліменко Володимир Олександрович

Судді: Бєлова Людмила Василівна

Безименна Наталія Вікторівна