Справа № 0640/4024/18
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4024/18

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко Ольга Володимирівна

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

28 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Матохнюка Д.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року (повний текст якої складено в м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язати вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язати вчинити певні дії.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явилися про причини неявки суду не повідомили, хоча про час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, 21 лютого 2019 року до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про здійснення розгляду справи в режимі відеоконференції. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, у зв'язку з тим, що 14.02.2019 року під час судового засідання в режимі відеоконференції по технічним причинам, а саме відсутності мережі інтернету був поганий зв'язок, а тому враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції перенесла розгляд справи на 11:00 год. 28.02.2019 року залі судового засідання № 4 в приміщенні Сьомого апеляційного адміністративного суду (м. Вінниця, вул.Соборна,48/ вул.Оводова,34) з обов'язковою явкою сторін.

В судове засідання представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не з'явився, однак на адресу суду надіслав заяву про перенесення розгляду справи у зв'язку з тим, що представник знаходиться в іншому судовому засіданні в суді першої інстанції. Однак, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про відмову у задоволенні вказаної заяви, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області могло б забезпечити іншого представника для участі в судовому засіданні.

Представник Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області в судове засідання не з'явився про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Виходячи з приписів п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 зверталась до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою від 25.06.2018 в якій просила видати наказ про надання їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в оренду з цільовим призначенням "для сінокосіння і випасання худоби" орієнтовною площею 13,3000 га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області (а.с. 24).

У заяві ОСОБА_2 зазначено орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення, до заяви заявником додано схему розташування земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності (а.с. 25), яка відводиться ОСОБА_2 в оренду з бажаним строком оренди 49 років для сінокосіння і випасання худоби орієнтовною площею 13.3000 га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області.

Заява ОСОБА_2 від 25.06.2018 була зареєстрована у Головному управлінні Держгеокадастру у Житомирській області 25.06.2018 за №А-6919/0/21-18.

25.07.2018 позивач отримав лист від Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 25.07.2018 №А-6919/0-4088/0/22-18, у якому було повідомлено позивача, що її заяву розглянуто та відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки в оренду (а.с. 23). Підставою для відмови зазначено, що відповідно до довідки відділу у Пулинському районі, вказана заявником у клопотанні земельна ділянка має орієнтований склад угідь - рілля. Крім того, вказано, що у даному випадку місце розташування земельної ділянки не відповідає вимогам Законів України "Про рослинний світ", "Про охорону земель", оскільки порушується порядок використання угідь. Під час розгляду клопотання ОСОБА_2 встановлено, що земельна ділянка, яку вона бажаєте отримати в оренду знаходиться на території Мартинівської сільської об'єднаної територіальної громади Пулинського району. Відділом розпорядження землями сільськогосподарського призначення, у відповідності до статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", направлено запит до Мартинівської сільської об'єднаної територіальної громади, стосовно надання рішення про погодження або відмову у погодженні щодо надання Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки однак, станом на поточну дату, до Головного управління рішення про погодження або про відмову у погодженні Мартинівської сільської об'єднаної територіальної громади не надходило.

Не погоджуючись з оскаржуваною відмовою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та вважаючи її протиправною і такою, що порушує її права та законні інтереси, а також, у зв'язку з переходом права власності на земельну ділянку до Мартинівської сільської ради, до складу якої увійшла і запитувана позивачем земельна ділянка, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.33 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Частиною 2 статті 22 ЗК України встановлено, що до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Відповідно до ч.2 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з п. «б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Відповідно до положень ч.1-3 ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом певної правової процедури, яка йому передує.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у ст.118 ЗК України.

Частиною 6 статті 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, нормами ст.118 ЗК України встановлений порядок звернення до відповідного органу виконавчої влади та перелік документів для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та встановлений вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За приписами ч.2 ст.123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як визначено абзацом першим ч.3 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Стосовно посилання відповідача на положення розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 №60-р щодо необхідності обов'язкового погодження дозволу з об'єднаними територіальними громадами суд наголошує, що вказаний підзаконний нормативно-правовий акт не є нормативно-правовим актом, що врегульовує порядок надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної або комунальної власності у власність громадянам та не може застосовуватися до спірних правовідносин в порушення чинних норм Земельного кодексу України.

Щодо надання позивачу відмови у передачі в оренду земельної ділянки, оформленої листом, суд зазначає наступне.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивач наголошує, що її заява від 25.06.2018 вх.№А-6919/0/21-18 не розглянута, чим порушено право позивача на отримання земельної ділянки у власність.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов посилається на лист №А-6919/0-4088/0/22-18 від 25.07.2018, яким позивача повідомлено, що його заяву про надання дозволу на розроблення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, строком на 49 років, для сінокосіння і випасання худоби, орієнтовною площею 13,3000 га, яка розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області розглянуто та у її задоволенні відмовлено.

Однак лист відповідача №А-6919/0-4088/0/22-18 від 25.07.2018 у відповідь на заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду строком на 49 років, площею 13,3000 га за змістом та формою не може вважатись «відмовою» у розумінні ч.7 ст.18 ЗК України з огляду на наступне.

Надання в оренду земельної ділянки або відмова у її наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту. Водночас, Земельним кодексом України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

Зокрема, у ч.9 ст.118 ЗК України зазначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її надання.

Відповідно до ч.6 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Положеннями ч.10 ст.123 ЗК України визначено, що рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Таким чином, нормами Земельного кодексу України не визначено прямого обов'язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа, тощо. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за №1391/29521).

У п.8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Вказані норми також узгоджуються зі змістом Положення про Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 №308.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 №34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 №883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за №381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що рішення про надання (передачу) земельної ділянки в оренду (користування), або про відмову у наданні земельної ділянки оренду оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на заяву (клопотання) заявника.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання в оренду земельної ділянки або про відмову у наданні в оренду земельної ділянки після спливу встановленого законом строку для прийняття такого рішення, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Правова позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 11.04.2018 у справі №806/2208/17 (адміністративне провадження №К/9901/4400/17), які, відповідно до ст.13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, відповідач при розгляді заяви позивача діяв всупереч ч.2 ст.19 Конституції України, а надана відмова у формі листа не відповідає вимогам ч.2 ст.2 КАС України.

Стосовно позовних вимог до Мартинівської сільської ради Пулинського району Житомирської області, суд зазначає наступне.

Як видно з наявної у матеріалах справи інформації, що розміщена на публічній кадастровій карті України (офіційний веб-сайт http://map.land.gov.ua/kadastrova-karta), сформована земельна ділянка площею 27,3617 га з кадастровим номером НОМЕР_1 (цільове призначення 16.00 Землі запасу), у межах якої подавалась позивачем заява про надання дозволу на відведення земельної ділянки площею 13,3 га в оренду від 25.06.2018 вх.№А-6919/0/21-18.

На дату подання заяви позивачем про надання дозволу на відведення земельної ділянки площею 13,3 га в оренду від 25.06.2018 вх.№А-6919/0/21-18 і реєстрації цієї заяви відповідачем на публічній кадастровій карті відомості про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 були відсутні.

15.09.2018 представником позивача було отримано копію наказу Держгеокадастру від 15.03.2018 №45 "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності", на підставі якого відповідачем проведено інвентаризацію земель та зареєстровано у Державному земельному кадастрі земельну ділянку площею 27,3617 га з кадастровим номером НОМЕР_1 (із відображенням відомостей про ділянку на публічній кадастровій карті України) (а.с. 80).

Проаналізувавши дані публічної кадастрової карти України, суд дійшов висновку про те, що земельна ділянка площею 13,3 га, яку позивач зазначила на схемі від 25.06.2018, є частиною земельної ділянки площею 27,3617 га з кадастровим номером НОМЕР_1 (а.с. 88-89).

Крім того, з наявних у матеріалах справи листа вих.№607 від 01.10.2018 з копіями наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 27.09.2018 №6-845/14-18-СГ про передачу земельних ділянок державної власності загальною площею 1725,1472 га (розташовані за межами населених пунктів на території Мартинівської ОТГ Пулинського району Житомирської області), акта приймання-передачі вищезазначених земельних ділянок від 27.09.2018 та додатку до акту від 27.09.2018 (із зазначенням переданих земельних ділянок) (а.с. 81-87) видно, що земельна ділянка площею 27,3617 га з кадастровим номером НОМЕР_1 увійшла до переліку земельних ділянок, переданих відповідачем у комунальну власність Мартинівської сільської ради, про що зазначено у додатку до акта №55.

Наказ відповідача від 27.09.2018 №6-3845/14-18-СГ та акт прийому-передачі земельних ділянок Мартинівській сільській раді є підставою для реєстрації права власності на земельну ділянку за Мартинівською сільською радою.

Отже, з моменту видачі відповідачем наказу №6-3845/14-18-СГ припинилось право власності держави на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, а до Мартинівської сільської ради перейшли усі права та обов'язки, як до власника.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд зазначає, що висновки відповідачів про відмову позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності в оренду для сінокосіння і випасання худоби орієнтовною площею 13,3000 га, яка, розташована за межами села Видумка Пулинського району Житомирської області, не відповідають фактичним обставинам справи, а відмова прийнята з порушенням частини 2 статті 19 Конституції України та не відповідає вимогам частини 2 статті 2 КАС України.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" ЄСПЛ зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Так, у справі " Салах Шейх проти Нідерландів" ЄСПЛ вказав, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до рішення ЄСПЛ від 17.07.2008 у справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Держава несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема, через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Верховний Суд у постанові від 18.10.2018 у справі №815/1048/16 зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, враховуючи наявність порушеного права та необхідність його судового захисту, застосовуючи механізм захисту порушеного права та його відновлення, керуючись повноваженнями, наданими частиною 2 статті 9, частиною 2 статті 245 КАС України, суд, вважає за необхідне з метою повного захисту прав позивача зобов'язати Мартинівську сільську раду Пулинського району Житомирської області прийняти до розгляду, зареєструвати та розглянути заяву ОСОБА_2 від 25.06.2018, що зареєстрована Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області 25.06.2018 за №А-6919/0/21-18.

Решта доводів позивача та представника позивача судом не беруться до уваги, як безпідставні, так як суд також звертає увагу, що прийняти рішення про надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду у спірних правовідносинах належить до виключних дискреційних повноважень Мартинівської сільсьї ради.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право.

Враховуючи неможливість втручання суду у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть бути задоволені у спосіб, обраний позивачем, а тому у задоволенні позову в частині зобов'язання прийняти рішення про надання дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки слід відмовити.

Статтею 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенство права. Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Курко О. П. Матохнюк Д.Б.