Справа № 522/10631/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/10631/18

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Градовського Ю.М.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - адвоката Лагунова В.І.,

представника ГУ ДМС України в Одеській області - Рамжева О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС України в Одеській області) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення ПН МОД №001979 від 08.06.2018 року у вигляді штрафу в сумі 1700 грн. за порушення статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП. Також позивач просив закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування вимог позивачем зазначено про порушення суб'єктом владних повноважень процедури накладення адміністративного стягнення, про неврахування, останнім, при обранні стягнення, пом'якшуючих обставин, малозначності вчиненого порушення та відсутності спричиненої шкоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив із того, що в діях ОСОБА_3 є склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП, адже останній, починаючи з 08.06.2018 року проживав за документом, термін дії якого закінчився.

Не погоджуючись з аргументами позивача, що викладені в позові, суд вважав, що протокол про адміністративне правопорушення та постанова про накладення адміністративного стягнення, складені уповноваженими на те особами, а тому процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності не була порушена.

До того ж суд вважав, що стягнення, накладене відповідачем, відповідає тяжкості вчиненого правопорушення та особі правопорушника.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зауважує, що ним не було пропущено строк звернення за продовженням терміну дії довідки про звернення за захистом, оскільки таке звернення відбулось на наступний день після закінчення строку її дії.

Апелянт продовжує наполягати на тому, що протокол про адміністративне правопорушення складений неуповноваженою на те особою, що тягне за собою протиправність прийнятого рішення про накладення на нього адміністративного стягнення.

У відзиві на апеляційну скаргу, ГУ ДМС України в Одеській області зазначило, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляції не спростовують висновків про законність притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи, викладені в апеляції та просив її задовольнити.

Представник ГУ ДМС України в Одеській області проти задоволення апеляції заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, заважаючи на наступне.

Встановлені фактичні обставини справи свідчать, що позивач, являючись громадянином Сирійської Арабської Республіки, перебуваючи на території України, звернувся із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

01.06.2017 року позивачу була видана довідка про звернення за захистом за №007915, терміном її дії до 01.12.2017 року (а.с.5). Далі, термін дії довідки було продовжено до 07.06.2018 року.

У зв'язку із закінченням терміну дії вказаного документа, 08.06.2018 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області для подальшого його продовження.

У той же день, термін дії довідки про звернення за захистом відповідачем був продовжений до 07.12.2018 року, але одночасно з цим, провідним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Димитрієвою Т.І. (далі - провідний спеціаліст Димитрієва Т.І.) був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №001979, зі змісту якого вбачається, що 08.06.2018 року в м. Одесі, по вул. Преображенській, 64 (службова адреса) був виявлений громадянин Сирії ОСОБА_3, який порушив правила перебування іноземців в Україні, проживаючи за недійсними документами з 08.06.2018 року.

08.06.2018 року, на підставі складеного протоколу, ГУ ДМС України в Одеській області прийнята постанова ПН МОД №001979, якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке встановлена ч.1 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 грн.

Розглядаючи питання обґрунтованості та законності рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд, вирішуючи справу по суті, неправильно розтлумачив норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а це призвело помилкових висновків про наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП.

Таких висновків, суд апеляційної інстанції дійшов, ураховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3773-VI від 22.09.2011 року (далі - Закон № 3773) іноземця або особу без громадянства може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або їм може бути надано тимчасовий захист у порядку, встановленому законом.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону № 3671 передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671) довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов'язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Тобто, позивач є іноземцем, який перебуває на території України з наміром отримати захист, про що подав заяву відповідно до Закону №3671 та на підставі цього був документований довідкою про звернення за захистом від 01.06.2017 року.

Умова продовження терміну дії довідки закріплена пп.4.7 розд. IV наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі - Наказ №649).

Відповідно до пп.4.7 Наказу №649 підставою для продовження строку дії зазначеної довідки є копія скарги на рішення територіального органу ДМС з підтверджуючими документами її відправлення або у випадку оскарження в судовому порядку - копія позовної заяви з відміткою (штампом) суду про її прийняття або копія ухвали суду про відкриття провадження у справі або належним чином оформленої судової повістки.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Частина 1 ст. 203 КУпАП передбачає, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, -

тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Кваліфікуючи спірні правовідносини за нормами матеріального права, які регулюють поведінку їх учасників, колегія суддів звертає увагу на те, що системно-логічний аналіз частини 1 ст. 203 КУпАП не зобов'язує особу звернутися за продовженням строку дії довідки про звернення за захистом до закінчення строку її дії, не оговорює часові рамки, з якого моменту особа, у випадку непродовження дії довідки, вважається такою, що проживає без документів.

Якщо проаналізувати спірну ситуацію, то строк дії довідки позивача про звернення за захистом, закінчився 07.06.2018 року о 24 годині 00 хвилин. Вже о 12 год. 30 хвилин 08.06.2018 року щодо позивача був складений протокол про його проживання в Україні за недійсними документами, тобто його проживання без належного дозволу існувало 12 годин.

На думку колегії суддів, суб'єкт владних повноважень, притягуючи, за таких обставин, іноземця, який шукає притулку в Україні до відповідальності, вдався до надмірного формалізму, що порушило загальні принципи права рівності сторін.

Практика Європейського суду наголошує на тому, що буквальне застосування закону, ігноруючи його цілі, може призвести до зовсім протилежного результату, ніж прагнув законодавець.

До того ж, слід звернутися до рішення Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу восьмого пункту 5 частини першої статті 11 Закону України «Про міліцію», де зазначено, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

У справі Європейського Суду з прав людини «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Суд наголошує: Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Натомість, законодавство, яким керувався суб'єкт владних повноважень, не було чітким і не відповідало принципу юридичної визначеності.

Далі, слід зазначити, що юридичний склад адміністративного правопорушення - це передбачений нормами права комплекс ознак (елементів), за наявності яких певне протиправне діяння можна кваліфікувати як адміністративний проступок.

Такий комплекс ознак передбачає чотири обов'язкові елементи: об'єкт, об'єктивна сторона, суб'єкт і суб'єктивна сторона.

Так, зокрема, суб'єктивна сторона - це комплекс ознак, що характеризують внутрішню сторону правопорушення. До ознак, які характеризують суб'єктивну сторону, належать вина, мотив і мета вчинення правопорушення.

Вина - це психічне ставлення особи до вчиненого нею суспільно шкідливого діяння та його наслідків, яке виявляється у формі умислу або необережності.

Мотив - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яким вона керувалася під час учинення правопорушення.

Мета - це наслідок, результат, якого прагне досягти особа, учиняючи адміністративний проступок.

Колегія суддів вважає, що жодної, з перелічених ознак, дії позивача не відповідають, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

За змістом завдань Кодексу України про адміністративні правопорушення та загальних норм Конституції України, Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, вина особи у вчиненні адміністративного правопорушення має бути доведена належними доказами, а будь-які сумніви і протиріччя повинні трактуватися на користь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Водночас не можна вважати обґрунтованими доводи апелянта, що складання протоколу про адміністративне правопорушення відбулось неповноважною на те особою.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 255 КУпАП у справах про адміністративні правопорушення, розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у статтях 222 - 244-21 цього Кодексу, протоколи про правопорушення мають право складати уповноважені на те посадові особи цих органів.

Підпунктом 2.1. розділу II Наказу МВС від 28.08.2013 № 825 «Про затвердження Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення ДМС України» встановлено, що складати протоколи про правопорушення та протоколи про затримання, а також у передбачених законодавством випадках доставляти осіб, які порушили правила перебування в Україні та транзитного проїзду через її територію, у приміщення ДМС, її територіальних органів і територіальних підрозділів, до поліції, до пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, мають право уповноважені посадові особи головних управлінь (управлінь) ДМС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управлінь (відділів, секторів) міграційної служби у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення, які є державними службовцями (далі - уповноважені посадові особи).

Уповноважені посадові особи складають протокол при виявленні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 185-3, 200, 201, частиною першою статті 203, статтями 204, 205, 206 КУпАП.

Згідно з пунктом 2.27 розділу 2 (завдання та обов'язки) посадової інструкції провідного спеціаліста Димитрієвої Т.І., вона має право складати протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 203 КУпАП, здійснювати контроль щодо сплати правопорушниками штрафів у строки, які визначені статтею 307 КУпАП.

Стаття 272 КАС України встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Отже, нормами КАС України не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що суд першої інстанції не довів обставин, що мають значення для справи, які визнав встановленими неповно, є всі підстави, відповідно до статті 317 КАС України, для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції не вирішує питання про судові витрати, оскільки позивач не сплачував судовий збір, ані при поданні позовної заяви, ані при поданні апеляційної скарги, так як звільнений від такої сплати на підставі статті 288 КУпАП.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року - скасувати.

Ухвалити у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення нове рішення - про задоволення позову.

Скасувати постанову про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення ПН МОД №001979 від 08.06.2018 року у вигляді штрафу в сумі 1700 грн. за порушення статті 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.203 КУпАП і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Ю.М. Градовський