Справа № 815/2511/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-03-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2511/18
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.

за участю: позивача - ОСОБА_2 та представника відповідача - Білої Раїси Ігорівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати наказ №581 о/с від 20 квітня 2018 року Головного управління Національної поліції в Одеській області в частині звільнення його з посади слідчого відділення Савранського відділення Балтського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеської області; скасувати наказ №810 від 20 березня 2018 року Головного управління Національної поліції в Одеській області в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності; зобов'язати Головне управління Національної поліції в Одеській області поновити на роботу (службі в поліції) на посаді, яку займав до звільнення «слідчий слідчого відділення Савранського відділення Балтського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеської області» з 20 квітня 2018 року .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року позовні вимоги було залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його скасувати та задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що Наказом Головного управління Національної поліції в Одеської області №810 від 20 березня 2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Савранського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області» за грубе порушення вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справи України, затвердженого Законом України №3460-IV від 22 лютого 2006 року, пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», підпунктів 2.4, 2.5 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, що виразилось у особистій недисциплінованості, грубому порушенні Правил дорожнього руху, керуванні 19 лютого 2018 року автомобілем з явними ознаками алкогольного сп'яніння та без відповідних документів, спізнення 19 лютого 2018 року без поважних причин на службу та нещирості під час проведення службового розслідування, відповідно до статті 2, пункту 8, статті 12, статті 13 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України №3460-IV від 22 червня 2006 року, рядового поліції ОСОБА_2, слідчого СВ Савранського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області, звільнено зі служби.

Вищезазначений наказ №810 від 20 березня 2018 року було реалізовано наказом ГУ НП в Одеській області №547 о/с від 20 березня 2017 року та звільнено позивача з 20 березня 2017 року.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з органів внутрішніх справ відповідач - Головне управління Національної поліції в Одеській області при винесенні спірних наказів №581 о/с від 20 квітня 2018 року та №810 від 20 березня 2018 року діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України Про національну поліцію та Дисциплінарному статуту органів внутрішніх справ України.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон), поліцейський зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського.

Відповідно до статті 19 Закону у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Пунктом 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону, тому суд вважає за можливе застосування Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України № 3460-IV від 22 лютого 2006 року (далі Статут).

Сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень визначено Статутом.

Так, положеннями статті 1 Статуту встановлено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

За змістом статті 7 Статуту вбачається, що службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

З аналізу наведених положень Дисциплінарного статуту випливає, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих та підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.

Згідно зі статтею 2 Статуту дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом (частина 1 статті 5 Статуту).

За приписами статті 12 Статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ.

Положеннями статті 14 Статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, вчиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції став встановлений службовим розслідуванням факт керування позивачем транспортного засобу без відповідних документів, грубого порушено пунктів 2.4 та 2.5 ПДР, у зв'язку з чим, працівниками патрульної служби відносно позивача склали протокол про адміністративне порушення Серії БР №752075 за частиною 1 статті 122 КУпАП.

Так, було встановлено, що 19 лютого 2018 року о 00 год. 25 хв. біля будинку №10 по вул. Ю.Коваленко у м.Бершаді, Вінницької області, автопатрулем Управління патрульної поліції у Вінницькій області ДПП НПУ був зупинений автомобіль «КІА-Фронтера», водій якого не виконував вимогу поліцейських про зупинку транспортного засобу. Працівниками патрульної поліції відповідно до підпункту 2.1 Правил дорожнього руху запропонували водію пред'явити посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Водій, який перебував за кермом, вийшов та представився слідчим СВ Саврансьского ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області рядовим поліції ОСОБА_2.

У ході подальшого спілкування працівники патрульної поліції відчули від позивача різкий запах алкоголю з ротової порожнини та помітили почервоніння очей і нестійку ходу. Усвідомлюючи, що позивач порушив підпункт «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність згідно статті 130 КУпАП, керуючись постановою Кабінету Міністрів України №1103 від 07 грудня 2008 року , Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, працівники патрульної поліції запропонували позивачу пройти медичний огляд на стан алкогольного сп'яніння у медичній установі, на що останній погодився.

Колегія суддів зазначає, що позивач ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження на спростував зазначені посилання щодо грубого порушення ним правил дорожнього руху.

На думку колегії суддів на окрему увагу заслуговує факт керування позивачем автомобілем німецької реєстрації (номерний знак НАІВ7777), що суперечить положенням Конвенції про тимчасове ввезення (м.Стамбул, 1990 рік) та правовому (службовому) статусу позивача, як поліцейського, завданням якого є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги, тощо.

Разом з тим, посилання на ту обставину, що рапорт позивача щодо виїзду за межі гарнізону, завізований полковником поліції ОСОБА_4, однак, не зареєстрованим у журналі вихідної кореспонденції Савранського ВП Балтського ВП, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно до пунктів 8-11 Інструкції з діловодства в системі Національної поліції, затвердженої Наказом Національної поліції України від 20 травня 2016 року №414 безпосереднє ведення діловодства в органах та підрозділах поліції покладається на підрозділи документального забезпечення. Основним завданням ДДЗ (Департамент документального забезпечення) є встановлення в Національній поліції України єдиного порядку документування управлінської інформації і роботи з документами із застосуванням сучасних автоматизованих систем, методичне керівництво і контроль за дотриманням установленого порядку роботи з документами в структурних підрозділах апарату поліції. ДДЗ відповідно до покладених на нього завдань здійснює реєстрацію та веде облік документів.

З наведеного вбачається, що вчинення дій по реєстрації документів, в тому числі і рапортів, покладено на відповідний підрозділ документального забезпечення та не належить до обов'язку суб'єкта подання документа, а в даному випадку позивача.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що вищевказані обставини були лише констатовані в спірному наказі про звільнення без здійснення відповідних висновків, а тому їх не можна вважати однією з підстав для звільнення, на відміну від не прибуття позивача без поважних причин для виконання службових обов'язків до Савранського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області (про причину відсутності на службі не доповів) 19 лютого 2018 року, що зазначено в наказі, як підставу для звільнення та не спростовано позивачем.

Крім того, колегія суддів погоджується з правовою позицією щодо не прийняття до уваги постанови Берщадського районного суду Вінницької області по справі №126/667/18 від 23 березня 2018 року, згідно якої провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 122-2, частиною 1 статті 130 КУпАП України - закрито, у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, з огляду на позицію Вищого адміністративного суду України щодо застосування статті 72 КАС України (у редакції яка була чинна станом на 15 грудня 2017 року), викладену у листі №2379/12/13-12 від 14 листопада 2012 року. Так, було зазначено, що обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду.

Це стосується також і правової кваліфікації, наведеної у чинних рішеннях судів в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі.

Відповідно висновки інших судів щодо правомірності чи протиправності дій особи, поведінка якої є предметом розгляду в адміністративній справі, не є обов'язковими для адміністративного суду, який таку справу розглядає.

Висновки та оцінки іншого суду щодо правомірності поведінки особи, її винуватості у вчиненні правопорушення тощо не позбавляють адміністративний суд, який розглядає по суті справу, предмет якої пов'язаний із відповідними діяннями цієї особи, права надати їм власну оцінку.

Колегія суддів також наголошує, що у вказаній постанові Берщадського районного суду Вінницької області по справі №126/667/18 від 23 березня 2018 року було лише зазначено, що в ході судового засідання не встановлено ознак, які б свідчили про умисну чи необережну форму вини у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, що, на думку колегії суддів, не виключає наявність факту перебування позивача в стані алкогольного сп'яніння, не спростовує дисциплінарний аспект дій позивача та матеріалів відеозапису, що містяться в справі.

Також, колегія суддів враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) не є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися в контексті правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 06.10.1982 року у справі «X. v. Austria» про неприйнятність заяви № 9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 07 жовтня 1987 року у справі «C. v. the United Kingdom» про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована пунктом 2 статті 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення ЄСПЛ від 11 лютого 2003 року у справі «Ringvold v. Norway», заява № 34964/97). Отже, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що наказ відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення дисциплінарного стягнення у виді звільнення прийняте у спосіб, на підставі та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України, оскільки притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулось, на ряду з іншим, за порушення Правил етичної поведінки затверджених наказом МВС від 09 листопада 2016 року №1179 та на основі відомостей про факти, встановлені, зокрема, і під час провадження у справі про адміністративне правопорушення, навіть незважаючи, що таке провадження було закрито.

Колегія суддів зауважує, що підставою для винесення відповідачем спірного наказу стали обставини допущення позивачем грубого порушення правил етичної поведінки поліцейських, колегія суддів надає правову оцінку обставинам наявності або відсутності вчинення позивачем дисциплінарного проступку в частині порушення норм професійної етики. Слід також зазначити, що унікальність ознак діяльності поліції випливає з її ролі і місця в державному механізмі і юридичній системі, зі специфіки її функцій, особливостей правового статусу поліцейського.

Колегія суддів вважає, що керування позивачем транспортним засобом на іноземній реєстрації, в стані сп'яніння, відсутність при собі відповідних документів, передбачених правилами дорожнього руху, компрометує звання працівника поліції, підриває авторитет органів поліції в цілому та викликає негативний громадський резонанс.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності та приймаючи до уваги обставини при яких позивача було притягнуто до відповідальності, які зафіксовані на відеозаписі, колегія суддів приходить до висновку, що при звільненні позивача з органів внутрішніх справ та винесення спірних наказів відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, а тому підстав для скасування оскаржуваного наказу - немає.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі з приводу того, що звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного стягнення, а тому не належав до застосування, оскільки позивач не мав інших стягнень, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки застосування такого заходу як звільнення зі служби можливе і за відсутності інших стягнення працівника поліції. Ключовою підставою для застосування такого заходу, на думку колегії суддів, є доведеність дисциплінарного проступку, ступінь його тяжкості та інші обставини, що мали місце під час вчинення такого проступку.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні до зазначених в позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 07 березня 2019 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Потапчук В.О.