Справа № 414/88/19
Суддя: Безкровний І. Г.
Дата ухвалення: 2019-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2019 року Справа № 414/88/19 Провадження № 2-а/414/6/2019

Кремінський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кремінна Луганської області за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області ДПП рядового поліції ОСОБА_3 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Кремінського районного суду Луганської області звернувся з позовом до поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області ДПП рядового поліції ОСОБА_4 про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи.

В обґрунтування позову зазначається, що постановою відповідача серії ВР № 331759 від 03.01.2019 на позивача було накладено адміністративне стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн, відповідно до якої ОСОБА_2 03 січня 2019 року, керуючи автомобілем «Opel Astra», не ввімкнув світловий покажчик повороту перед поворотом, чим порушив п. 9.2 (б) ПДР України.

Проте така постанова, на думку позивача, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню з наступних підстав.

Так, позивач не вважає себе винним у вчиненні інкримінованого правопорушення, оскільки направлявся по дорозі від Рубіжанського картонно-тарного комбінату до очисних споруд у напрямку заводу ЖБІ. Продовжуючи рух після очисних споруд за напрямком руху був непрацюючий залізничний переїзд, який знаходиться на головній дорозі, якою позивач рухався прямо, нікуди не звертаючи. Перед переїздом розташований знак 2.3 «Головна дорога», а під ним табличка з напрямком головної дороги. Проїхавши переїзд, позивач був зупинений працівниками патрульної поліції, які рухалися позаду нього. Крім того, у постанові неправильно зазначене місце правопорушення, а саме поворот з вулиці Східної на трасу Р-66, оскільки це інший напрямок дороги.

Крім того, на думку позивача, відповідачем було порушено процедуру розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки справа була розглянута на місці вчинення правопорушення, внаслідок чого позивач також був позбавлений можливості у повній мірі скористатися своїми правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема правом користуватися правовою допомогою.

Таким чином, позивач просив скасувати постанову відповідача серії ВР № 331759 від 03.01.2019 про накладення на нього адміністративного стягнення за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн, а відповідну справу про адміністративне правопорушення закрити.

Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, а також зазначив, що позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій зазначив, що заперечує проти позову та просить розглянути справу за його відсутності через щільний графік роботи, а також надав суду DVD-R диск, на якому, як вказав сам відповідач, містяться відеоматеріали правопорушення.

Розглянувши зазначену адміністративну справу, повно, всебічно та обєктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням всі надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ВР № 331759 від 03.01.2019 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, водій ОСОБА_2 03 січня 2019 року о 13:45 год., рухаючись у м. Рубіжне по трасі Р-66, керуючи автомобілем «Opel Astra» з реєстраційним номером ВВ5525СК, перед поворотом з вул. Східної на трасу Р-66 не ввімкнув світловий покажчик повороту відповідного напрямку, а саме праворуч, чим порушив п. 9.2 (б) Правил дорожнього руху України, та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок чого поліцейським взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області ДПП рядовим поліції ОСОБА_3 була винесена вказана постанова, за якою на ОСОБА_2 було накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн (а.с. 10).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 293 КУпАП і розяснень, викладених у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» № 6 від 24.06.1988 орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані помякшуючі обставини, майновий стан винного, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини субєкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача субєкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Заперечуючи проти позовних вимог, на підтвердження своєї позиції відповідач надав суду DVD-R диск із відеозаписами з нагрудної камери поліцейського та патрульного автомобіля, які було досліджено в судовому засіданні, та з яких вбачається, що ОСОБА_2 дійсно після проїзду залізничного переїзду на Т-образному перехресті не ввімкнув покажчик повороту, чого сам позивач не заперечував на місці зупинки.

Частиною 2 статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність, зокрема, за порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку.

Так, відповідно до п. 9.2 (б) Правил дорожнього руху України водій повинен подавати сигнали світловими покажчиками повороту відповідного напрямк у перед перестроюванням, поворотом або розворотом.

Суд зазначає, що у п. 1.10 Правил дорожнього руху України не міститься визначення термінів «поворот» та «перестроювання», однак із системного аналізу норм ПДР України можна дійти висновку, що «поворотом» слід вважати зміну напрямку руху ліворуч або праворуч, у той час як під «перестроюванням» слід розуміти переміщення з однієї смуги на іншу в межах одного напрямку руху.

Разом з тим, з наданого відповідачем та дослідженого судом відеозапису вбачається, що після проїзду залізничного переїзду позивач не змінював напрямку руху, продовжуючи рухатися по головній дорозі, чого на місці зупинки не заперечував сам відповідач і що підтверджується наданими позивачем копіями фотознімків з відповідної ділянки дороги, на якій був зупинений автомобіль позивача, з яких вбачається, що перед залізничним переїздом розташований знак 2.3 «Головна дорога» з табличкою із зазначенням напрямку головної дороги (а.с. 14, 15, 16).

Таким чином, за наявних встановленим судом обставин, з урахуванням вимог діючих Правил дорожнього руху України, позивач не мав обовязку вмикати світловий покажчик повороту, оскільки фактично поворот (тобто зміну напрямку руху праворуч чи ліворуч) він не здійснював, так само позивач не здійснював перестроювання, а тому судом в даному випадку не вбачається порушення позивачем п. 9.2 (б) ПДР України.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010 визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». У разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обовязків осіб, національні органи зобовязані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

З огляду на вищевикладене та встановлені у справі обставини, суд вважає, що стороною відповідача не доведено правомірності винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній обставини належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 72 КАС України не підтверджені.

Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням субєкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обовязки для особи, щодо якої він винесений.

Таке рішення субєкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для субєктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до субєкта владних повноважень.

Зазначений правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а, який суд першої інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачем процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення в частині розгляду справи на місці вчинення правопорушення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

У п. 2.3 свого рішення від 26 травня 2015 року у справі № 5-рп/2015 Конституційний Суд України, аналізуючи положення ст. 258 КУпАП, вказав на існування так званого «скороченого провадження» у справах про адміністративні правопорушення, тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України ст. 258 КУпАП була змінена законодавцем і станом на 17 липня 2018 року відповідно до ч. 2 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів, в тому числі про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 122 КУпАП.

При цьому згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, постанова у справі про адміністративне правопорушення, зокрема передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 258 КУпАП якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобовязана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Так, зазначене у ч. 5 ст. 258 КУпАП правило не поширюється на правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, до якого відноситься правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Також відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, у разі вчинення адміністративного правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, розгляд якого відповідно до ч. 1 ст. 222 КпАП віднесено до компетенції Національної поліції, протокол про адміністративне правопорушення не складається і розгляд таких справ здійснюється на місці вчинення правопорушення, незалежно від того, чи оспорюватиме особа під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення допущене порушення і адміністративне стягнення.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 750/8192/16-а, який суд першої інстанції також враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що відповідачем під час розгляду справи в порушення вимог закону справа розглядалася на місці вчинення правопорушення, оскільки в цій частині відповідач діяв відповідно до вимог діючого законодавства.

Суд також вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що він був позбавлений можливості користуватися передбаченими законом правами, зокрема визначеними у ст. 268 КУпАП, оскільки позивач у своєму позові не зазначає, якими саме правами він був позбавлений можливості користуватися, а також яким чином відповідач перешкоджав йому у реалізації цих прав. В той же час, з дослідженого судом відеозапису, наданого відповідачем, вбачається, що будь-яких клопотань, в тому числі і щодо залучення захисника для надання правової допомоги позивачу останнім на місці зупинки не заявлялося.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення субєкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення субєкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами факт вчинення позивачем інкримінованого останньому адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а відповідна справа про адміністративне правопорушення закриттю, що з огляду на положення ч. 2 ст. 9 та ч. 3 ст. 286 КАС України буде належним та ефективним способом захисту прав позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 9, 14, 16, 72-77, 79, 229, 241-246, 286 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1; місце проживання: 92910, Луганська область, Кремінський район, с. Новоолександрівка, вул. Октябрська, 1) до поліцейського взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області ДПП рядового поліції ОСОБА_3 (місцезнаходження: 93100, Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Штейгерська, 8) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та закриття справи задовольнити повністю.

Скасувати постанову серії серії ВР № 331759, винесену 03 січня 2019 року поліцейським взводу № 2 роти № 1 батальйону УПП в Луганській області ДПП рядовим поліції ОСОБА_3 про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 гривень, а відповідну справу про адміністративне правопорушення закрити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду безпосередньо або через Кремінський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня складення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана ним протягом десяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя І.Г.Безкровний