Справа № 540/2317/18
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2317/18
14 год. 31 хв.

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Хом'якової В.В.,

при секретарі: Перебийніс Н.Ю., за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії № 1 від 08.02.2018 р., визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання поновити виплату пенсійного забезпечення,

встановив:

12 листопада 2018 року ОСОБА_3 (далі позивач, ОСОБА_3М.) через свого представника звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_3, викладене в рішенні № 1 від 08.02.2018 року та визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області щодо не поновлення її пенсії протиправною;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області провести поновлення та нарахування пенсії за віком ОСОБА_3 з 01.08.2012 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням її індексації та компенсації втрати частини доходу.

В обґрунтування позову зазначає, що до 05 серпня 2004 року позивач проживав за адресою: Україна, АДРЕСА_1, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. З 2012 року позивач не отримує не отримує призначеної за законом пенсії. 31.01.2018 представник позивача за довіреністю особисто подав безпосередньо до Херсонського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області особисту заяву позивача про поновлення пенсії, посвідчену нотаріально та посвідчену апостиль. Заява позивача була прийнята разом з усіма документами (їх оригіналами), що підтверджується штампом ГУ ПФУ в Херсонській області від 31.01.2018. Не отримавши відповідь на заяву від 31.01.2018, представник позивача направив на адресу відповідача запит про надання інформації. 11.05.2018 отримано лист відповідача №207/Ш-99-1 від 03.05.2018, якому міститься інформація про рішення про відмову в поновленні пенсії позивача. Рішення про відмову в поновленні пенсії №1 від 08.02.2018 позивачка отримала лише 08.06.2018. Підставою для відмови в поновленні пенсії є той факт, що громадянка ОСОБА_3 постійно проживає в країні Ізраїль та не має постійного місця проживання в Україні, зокрема, в Херсоні.

Ухвалою суду від 19.11.2018 позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк на усунення її недоліків. Позивачем усунуто недоліки поданої позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.12.2018 відкрито загальне позовне провадження за позовом ОСОБА_2 та призначено підготовче засідання на 14.01.2019.

14.01.2019 від представника відповідача надійшла заява про залучення відзиву на позовну заяву до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 14.01.2019 відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 04.02.2019.

Ухвалою суду від 04.02.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 25.02.19 о 13:30 год.

14.01.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Як вбачається з обставин, викладених в позовній заяві, позивачка вважає, що її право на пенсійне забезпечення порушено з 2012 року у зв'язку із чим просить його відновити та визнати протиправними дії Управління з 01 серпня 2012 року - з дати прийняття рішення Конституційного суду України № 25/2009 з нарахуванням компенсації втрати частини доходів (цитата з тексту позовної заяви). Станом на 08 лютого 2018 року (дата рішення про відмову у поновленні виплати пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058 (далі Закон № 1058) позивачка була обізнана про порушення її права та мала змогу звернутися до суду за їх захистом, але звернулась лише у грудні 2018 року, тобто з пропуском процесуального строку звернення до адміністративного суду встановленого КАСУ. По тексту позовної заяви, позивачка зазначає, що враховуючи прецедентні та обовязкові для усіх судів постанови Верховного суду України: від 19 травня 2015 року у справі № 21-168а15 та від 08 грудня 2015 року у справі № 645/2730/15-а в яких питання поновлення пенсії таких як позивачка закордонних пенсіонерів нерозривно повязане з датою прийняття рішення КСУ від 07 жовтня 2009 року, просить суд поновити виплату пенсії з 01 серпня 2012 року, що на думку відповідача не обгрунтовано. Питання подання зави про поновлення пенсії регламентовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону № 1058, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 № 22-1 (у редакції від 07.07.2014, далі - Порядок № 22- 1). При звернені представника позивача за поновленням виплати пенсії за віком були надані: ксерокопія паспорту громадянина України для виїзду за кордон від 04.03.2002 року; ксерокопія довіреності уповноваженої особи; ксерокопія паспорту уповноваженої особи; ксерокопія ідентифікаційного номеру платника податків; копія трудової книжки. За даними адресно-довідкового підрозділу головного управління Державної міграційної служби України в Херсонській області у звязку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю позивачка була знята з реєстраційного обліку за місцем проживання 09.07.2004 року. Фактичне місце проживання позивачки держава Ізраїль. У звязку із тим, що позивачкою не було повідомлено про зміну місця проживання пенсія їй виплачувалась через установу уповноваженого банку по серпень 2013 року включно, хоча в позовній заяві позивачкою зазначено, без надання доказів, що пенсію за віком не отримує з 2012 року, без зазначення місяця припинення виплати. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, проводиться на основі договорів (угод) з іншими державами. На даний час двосторонніх угод між Україною та Ізраїлем, щодо соціального забезпечення громадян іншої країни не укладено. Важливість міжнародних договорів полягає в тому, що такі договори, крім прав, несуть і зобов'язання. Управління не заперечує проти приписів рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яке скасувало норми, якими було врегульовано поновлення пенсії за кордоном, але законодавча база не приведена у відповідність до норм чинного законодавства, а саме не прийнято нових норм, які б врегульовували дані правовідносини.

15.02.2019 представником позивача була подана заява про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях та доповненні до відзиву.

Розглянувши надані документи, зясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Вирішуючи спір суди встановили, що ОСОБА_3 є громадянкою України, що підтверджується закордонним паспортом серії АН843744 виданий органом 2100, 04.03.2002, термін дії паспорта продовжено до 04.03.2022.

З 01.01.2002 позивачу призначено пенсію за віком, відповідно до пенсійного посвідчення Серія ААА №986064 від 28.01.2002.

05 серпня 2004 року позивач виїхала до постійного місця проживання до Держави Ізраїль. Починаючи з вересня 2013 року пенсія пенсійним органом їй не виплачується.

31 січня 2018 року представник позивача, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, звернувся особисто безпосередньо до відповідача із особистою заявою позивача про поновлення виплати пенсії, нотаріально посвідченою та апостильованою, разом з оригіналами усіх необхідних документів для огляду та засвідчення копій (а.с. 124-126), що підтверджується розпискою-повідомленням (а.с.122) до заяви №1256 від 31.01.2018.

Листом №207/Ш-99-01 від 03 травня 2018 року відповідач повідомив, що рішенням №1 від 08.02.2018 відмовлено ОСОБА_3 в поновленні виплати пенсії за віком, через недотримання останньою вимог Порядку №22-1 та Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВРУ №2303-ХІІ від 26.06.1992.

08.06.2018 на адресу позивача надійшло рішення №1 від 08.02.2018 про відмову в поновленні виплати пенсії за віком, з тих підстав, що позивач не проживає на території України, а зареєстрована в Державі Ізраїль.

При вирішенні справи по суті суд враховує наступне

Щодо позиції ГУ ПФУ в Херсонській області про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії за віком позивачу, оскільки вона не проживає на території України, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З огляду на наведене, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Отже, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що безумовно позивач як громадянка України має право на поновлення виплати призначеної їй пенсії.

Суд зазначає, що підстави для поновлення позивачу виплати пенсії виникли з дати її звернення до відповідача з заявою щодо поновлення пенсії, тобто з 31 січня 2018 року.

Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інтереси та права позивача порушено з 31.01.2018, оскільки з цієї дати вона звернулась із заявою про поновлення виплати пенсії за віком.

Іншими словами, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно), а також від 8 червня 2016 року (справи № 21-174а16).

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії (31.01.2018), з урахуванням отримання 08.06.2018 рішення про відмову в поновленні пенсії №1 від 08.02.2018, позовні вимоги за період з 01 серпня 2012 року по 30 січня 2018 року включно, підлягають залишенню без розгляду.

Суд не погоджується з твердженням позивача про необхідність поновлення їй пенсії з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Тож, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню, як такі. що заявлені передчасно.

Також суд не приймає посилання позивача на статтю 46 Закону № 1058, частиною другою якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Суд вказує, що дана вимога позивача також є передчасною, оскільки вказана виплата є компенсацією за порушення встановлених строків виплати нарахованої пенсії, а не нарахованої в майбутньому.

Позивач належними доказами підтвердила правомірність частини позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В судовому засіданні 25.02.2018 оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Задовольнити позов ОСОБА_3 частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області № 1 від 08.02.2018 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_3.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонської області (73005, Херсонська область, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) провести поновлення та нарахування пенсії за віком ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає :29105, Держава Ізраїль, АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_1) з 31.01.2018.

Відмовити в решті позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 06 березня 2019 р.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 112010000