Справа № 826/8577/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8577/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Федорчук А.Б., Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду із адміністративним позовом до Київської міської ради, Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради (далі по тексту - ГУ ДФС у Черкаській області) в якому просила:

- визнати протиправним і скасувати рішення Київської міської ради від 20.04.2017 року №195/2417«Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»;

- скасувати, як протиправне, рішення Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради, викладене в протоколі засідання №26 від 16.11.2016 року по справі - клопотанні К-26490, яким комісія відхилила підготовлений Департаментом земельних ресурсів проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд»;

- зобов'язати Київську міську раду у місячний строк, на підставі підготовленого Департаментом земельних ресурсів Київської державної адміністрації проекту рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (справа - клопотання К-26490)», надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року зазначений адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Київська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника апелянта, яка прибула у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 11.01.2016 року ОСОБА_3 звернулася до Київської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку по АДРЕСА_1, яку вона використовує з 1951 року.

04.02.2016 року вищезазначене клопотання з документами повернуто позивачу із зазначеною причиною, що на графічних матеріалах не зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

23 лютого 2016 року ОСОБА_3 повторно подала до Київської міської ради клопотання з додатковими документами.

16.11.2016 року Постійна комісія з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради на засіданні, що підтверджується протоколом №26 по справі - клопотанні К-26490, відхилено підготовлений Департаментом земельних ресурсів проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Підставою для відмови слугувало те, що відповідно до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804, частина земельної ділянки потрапляє до території захисних зелених насаджень.

Постійна комісія з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради листом від 30.12.2016 року № 08/281-4238 повідомила, що суб'єкт подання, Департамент земельних ресурсів, може самостійно подати відхилений постійною комісією проект рішення для опрацювання до управління правового забезпечення діяльності Київської міськради.

Проте, Департамент земельних ресурсів після доопрацювання справи - клопотання К -26490 підготував проект рішення Київської міської ради (ПР- 12861 від 20.02.2017р.) «Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд».

Рішенням від 20.04.2017 року №195/2417 Київська міська рада відмовила у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 орієнтованою площею 0,04 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (К-26490) (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Не погоджуючись з оскаржуваними діями та рішеннями відповідачів, позивач звернулася з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутності правові підстави для винесення оскаржуваних рішення, відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Земельним кодексом України (далі по тексту - ЗК України) (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, розгляд клопотання позивача про виділення в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки є виключною компетенцією Київської міської ради (КМДА).

В матеріалах справи міститься Пояснювальна записка №ПЗ-22165 від 26.12.2016 року, в якій зазначено наступне: «Особливі характеристики ділянки. Наявність будівель і споруд на ділянці: Забудована господарськими спорудами. Інші особливості: Відповідно до приказу №150 по совхозу «Хотовський» від 31.03.1980 земельна ділянка площею 0,06 га по АДРЕСА_1 була виділена гр. ОСОБА_3 Відповідно до Генерального плану міста, затвердженого рішенням Київради від 28.03.2002 № 370/1804, територія за функціональним призначенням належить до території захисних зелених насаджень, частково до садибної житлової забудови. Земельна ділянка не входить до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста. Постійною комісією Київської міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування відхилено проект рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_3 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (витяг з протоколу №26 від 16.11.2016 року)».

Відповідно до довідки Органу самоорганізації населення в м. Києві «Комітет мікрорайону «ПИРОГІВ» № 17 від 20.10.2015 року, яка міститься в матеріалах справи, на земельній ділянці знаходяться господарські споруди, кілька десятків фруктових дерев та кущів, які доглядаються гр. ОСОБА_3, яка з 1951 року по 2005 року працювала в СШ №150 та проживала і була прописана в АДРЕСА_1 (а.с.32).

Тобто, вищезазначеними документами підтверджується, що позивачем використовується спірна земельна ділянка та на ній розташовані будівлі, які використовуються останньою за призначенням.

Крім того, в Пояснювальній записці №ПЗ-22165 від 26.12.2016 року зазначено, що земельна ділянка не входить до Програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста.

Між тим, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 20.04.2017 року №195/2417 слугувало те, що відповідно до генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року №370/1804, частина земельної ділянки потрапляє до території захисних зелених насаджень.

Проте, під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, Київською міською радою, в якості належних доказів, не надано схему та рішення, яким встановлено межі та з якого моменту частина спірної земельна ділянка, і яка саме частина, яку використовує позивач, віднесено до генерального плану міста Києва та приміської зони на період до 2020 року.

Таким чином, виходячи з викладеного та аналізуючи вимоги Земельного кодексу України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що розбіжність та суперечності, які містилися в Пояснювальній записці та поданих позивачем документів не дали змоги у повній мірі розглянути та прийняти Київською міською радою обґрунтоване рішення, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Крім того, відповідно ст. 20 Земельною кодексу Української РСР 1970 р. (у редакції 1977 р. яка діяла па моменту прийняття рішення) право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. При цьому ст. 22 Земельного кодексу Української РСР 1970 р. (у відповідній редакції) Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи, документи, в розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970, які свідчать про наявне право землекористування спірною земельною ділянкою, а також її відведення землекористувачам в натурі у озивача наявні (Наказ №150 по радгоспу «Хотовський» від 31.03.1980 р).

Згідно зі ст. 181 ЗК України землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних утворень, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил.

Відповідно до ст. 182 ЗК України мета землеустрою полягає в забезпеченні раціонального використання та охорони земель, створенні сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів.

Проект відведення земельної ділянки є одним із видів технічної документації із землеустрою, який є складовою змісту землеустрою (стаття 184 ЗК України).

Не заслуговують на увагу доводи апелянта, що спірна земельна ділянка виділена іншій особі ОСОБА_3, оскільки, як вбачається з поданих документів, «Капшученко» це дівоче прізвище позивача.

Таким чином, позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним і скасувати рішення Київської міської ради від 20.04.2017 року №195/2417 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд" є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про скасування рішення Постійної комісії з питань містобудування, архітектури та землекористування Київської міської ради, викладене в протоколі засідання №26 від 16.11.2016 року по справі - клопотанні К-26490, яким комісія відхилила підготовленій Департаментом земельних ресурсів проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд», Суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповіднос до п. 5 Положення про постійні комісії Київської міської ради затверджене Рішення Київради від 7 липня 1998 р. №63, Висновок Комісії - це ухвалене Комісією рішення з питання, яке віднесене до компетенції Київради, вивчалося Комісією і ґрунтується на узагальненні всіх необхідних і достатніх пропозицій, матеріалів, довідок, висновків і рекомендацій вчених, спеціалістів, фахівців, експертів і зацікавлених сторін і осіб. Висновок Комісії враховується при ухваленні інших рішень Комісії або при ухваленні рішень Київради. Висновок Комісії, який належить врахувати при підготовці проекту рішення Київради, надсилається до апарату Київради або до профільної комісії, яка готує проект рішення. Рекомендації Комісії - це ухвалене Комісією рішення з питання, яке віднесено до компетенції Київради, вивчалося Комісією і стосується внесення змін у діяльність органів влади, підприємств, установ, організацій і посадових осіб, що розміщені або проводять свою діяльність на території міста Києва. Рекомендації Комісії повинні містити обґрунтування (констатація недоліків або порушень і посилання на відповідні висновки і рекомендації), конкретні пропозиції і термін їх впровадження. Рекомендації Комісії надсилаються до відповідних органів, підприємств, установ, організацій і посадових осіб, які у встановлений Комісією термін повідомляють про результати розгляду і вжиті заходи.

Відповідно до ч. 1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом даної норми закону предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що Комісія не являється суб'єктом владних повноважень, не здійснює владних управлінських функцій, а є органом, що входить до структури Київської міської ради, виконує консультативно-дорадчі функції, за результатами своєї роботи приймає рішення у вигляді висновків, які містять рекомендаційний характер, не породжують прав та обов'язків для їх суб'єктів, а тому не можуть бути предметом оскарження в порядку КАС України.

Таким чином, позовні вимоги в даній частині не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про зобов'язати відповідача у місячний строк, на підставі підготовленого Департаментом земельних ресурсів Київської державної адміністрації проекту рішення «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (справа - клопотання К-26490)», надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

При цьому, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини 1, пункту 10 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Саме по собі визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 20.04.2017 року №195/2417 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» не гарантує позивачу повний судовий захист її порушеного права.

Таким чином, законним є висновок суду першої інстанції, що для відновлення порушеного права позивача та належного захисту законних прав та інтересів останньої, є необхідним зобов'язання відповідача повторно розглянути проект щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (справа-клопотання К-26490)».

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, Суд застосовує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», відповідно до яких, саме орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Крім того, Суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Аналіз наведених правових положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, а тому доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваного рішення, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Київської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.