Справа № 826/15160/17
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2019 року № 826/15160/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді Добрівської Н.А.,

розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд»

до

Головного управління ДФС у м. Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» (далі – позивач, ТОВ «Мілк Ворд») з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі – відповідач, ГУ ДФС у м. Києві), в якому, з урахуванням доповнення до адміністративного позову від 16.03.2018 вих. №16/03, просив визнати протиправними та скасувати:

- податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 219 649,50 грн, у тому числі 146433 грн – за податковими зобов’язаннями та 73216,50 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 135 421,25 грн, у тому числі 108337 грн – за податковими зобов’язаннями та 27084,25 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;

- податкове повідомлення-рішення від 18.08.2017 №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість на суму 172605 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки податкового органу щодо порушень ним вимог податкового законодавства, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не відповідають фактичним обставинам, оскільки реальність господарських операцій підтверджується первинними документами, а відтак вважає правомірним формування податкового кредиту, у зв’язку з чим вважає, що не було підстав для прийняття оскаржуваних рішень.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.11.2017 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №826/15160/17 та вказану справу 24.11.2017 передано на розгляд судді Добрівській Н.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2017 відкрито провадження у справі.

Разом з тим, 15.12.2017 набрав чинності Кодекс адміністративного судочинства України в новій редакції (далі по тексту – КАС України), визначеній Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017.

Згідно з пунктом 10 частини 1 Розділу VII Перехідних положень КАС України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У відповідності до частин 1, 2 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Пунктом 6 частини 6 цієї ж статті Кодексу встановлено, що справи щодо оскарження рішення суб’єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відноситься до справ незначної складності

За змістом пункту 4 частини 9 статті 171 Кодексу, про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначається, зокрема, за якими правилами позовного провадження (загального чи спрощеного) буде розглядатися справа.

Оскільки провадження у даній справі було відкрито до набрання чинності Кодексом адміністративного судочинства України в новій редакції, суд визнав за доцільне своєю ухвалою від 17.04.2018 призначити розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) на підставі пункту 10 частини 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

19.03.2018 від позивача надійшли «Доповнення до адміністративного позову», в яких, окрім заявлених у первісній позовній заяві вимог додатково заявлено вимоги про визнання протиправними і скасування податкового повідомлення-рішення від 18.08.2017 за №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на прибуток на суму 47 702,00 грн та податкової вимоги від 14.02.2018 за №33900-17.

При вирішенні питання щодо можливості прийняття даної заяви в якості заяви про збільшення позовних вимог, судом враховується наступне.

Частиною 1 статті 47 КАС України гарантовано право позивача змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви.

При цьому, під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Заяву про збільшення кількості прийнятих відповідачем рішень не може бути віднесено до заяви про збільшення позовних вимог, оскільки в даному випадку такі вимоги становлять окремий предмет спору, а відтак, така заява, виходячи з положень процесуального законодавства, може бути розцінена тільки в якості заяви про зміну предмету позову.

Водночас, відповідно до частини 7 статті 47 КАС України у разі подання будь-якої заяви, визначеної частиною першою або третьою цієї статті до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у судовому рішенні.

З огляду на недотримання позивачем процесуальних вимог щодо направлення «Доповнень до адміністративного позову» іншому учаснику справи – відповідачу та ненадання суду відповідних доказів такого направлення, в силу положень частини 7 статті 47 КАС України така заява підлягає поверненню позивачу.

Отже, на час постановлення рішення у даній справі, предметом дослідження є правомірність винесених ГУ ДФС у м. Києві податкових повідомлень-рішень від 18.08.2017 №, № та №.

Згідно з частиною 3 статті 241 КАС України судовий розгляд справи в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції КАС України.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, з підстав, викладених у відзиві на позов, просив відмовити у задоволенні позову. У своєму відзиві відповідач наполягає на правомірності своїх висновків, покладених в основу оскаржуваних рішень, які цілком відповідають вимогам законодавства, яким регулюється спірні правовідносини.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Мілк Ворд» () з питань дотримання податкового, валютного законодавства, з питань єдиного внеску на загальнообов’язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2017, за результатами якої складено акт від 31.07.2017 №315/26-15-13-01-03/38346157.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Мілк Ворд», зокрема:

- пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1 статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 231 429,00 грн, у тому числі по періодах: травень 2015 року – 5083 грн, червень 2015 року – 35 043 грн, серпень 2015 року – 24 298 грн, жовтень 2015 року – 33 700 грн, листопад 2015 року – 32 574 грн, грудень 2015 року – 100 731 грн;

- пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1. статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого завищено суму податку, що підлягає (підлягала) бюджетному відшкодуванню в періоді, що перевірявся на загальну суму 244 031,00 грн, у тому числі по періодах: лютий 2015 року – 11 351 грн, вересень 2015 року – 140 702 грн, жовтень 2015 року – 91 978 грн,

- пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1. статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого завищено суму від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за березень 2017 року на загальну суму 172 605,00 грн.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки від 31.07.2017 №315/26-15-13-01-03/38346157 позивач подав заперечення на акт від 04.08.2017 вих. №421.

За результатами розгляду заперечень на акт, ГУ ДФС у м. Києві листом від 15.08.2017 №25349/10/26-15-14-01-03 повідомило, що пункти 2, 3, 4 висновків акта перевірки щодо заниження податкового зобов’язання з податку на додану вартість викладено у наступній редакції:

- «пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1 статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 146 433 грн, у тому числі по періодах: червень 2015 року – 28 231 грн, листопад 2015 року – 17 471 грн, грудень 2015 року – 100 731 грн,

- пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1. статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого завищено суму податку, що підлягає (підлягала) бюджетному відшкодуванню в періоді, що перевірявся на загальну суму 108 337 грн., у тому числі по періодах: лютий 2015 року – 5 240 грн, вересень 2015 року – 49 656 грн, жовтень 2015 року – 53 441 грн,

- пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пункту 192.1. статті 192, пункту 198.3, пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, пункту 20 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 22.09.2014 №957, в результаті чого завищено суму від’ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за березень 2017 року на загальну суму 172 605,00 грн».

В іншій частині висновки акта перевірки від 31.07.2017 №315/26-15-13-01-03/38346157 залишені без змін, а заперечення – задоволено частково.

На підставі висновків акта перевірки 18.08.2017 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 219 649,50 грн, у тому числі 146 433,00 грн – за податковими зобов’язаннями та 73 216,50 грн – за штрафними (фінансовими) санкціями;

- №, яким збільшено суму грошового зобов’язання з податку на додану вартість на загальну суму 135 421,25 грн, у тому числі сума завищення бюджетного відшкодування у розмірі 108 337 грн та штрафні (фінансові) санкції – 27 084,25 грн;

- №, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції з податку на додану вартість на загальну суму 172 605 грн.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, вважаючи їх протиправним та такими, що порушують його законні права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд входить з наступного.

Перевіркою встановлено, що протягом періоду, що перевірявся у ТОВ «Мілк Ворд» були взаємовідносини з ТОВ «Капітал-Промо». В ході перевірки контролюючим органом визначено, що співробітництво ТОВ «Мілк Ворд» з ТОВ «Капітал-Промо» не є господарською операцією платника податку, що підприємство порушило вимоги, зокрема, п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, відповідно, ТОВ «Мілк Ворд» неправомірно завищено податковий кредит з податку на додану вартість по отриманим послугам в період квітень 2016 року – березень 2017 року на загальну суму 90 733,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом договору про придбання консультаційно-інформаційних послуг № 25-01/2016 від 25.01.2016, укладеного між ТОВ «Мілк Ворд» та ТОВ «Капітал-Промо» є: пошук та підписання контракту з постачальником природного газу, щомісячний контроль за відповідністю ціновим умовам, зазначеним в головних умовах співпраці.

Підставою для укладання з ТОВ «Капітал-Промо» зазначеного договору, як зазначив позивач, стало відсутність в штаті підприємства спеціалістів в галузі закупівлі природного газу.

На виконання умов зазначеного договору сторонами складені та підписані акти наданих послуг та податкові накладні, перелік яких наведений також у акті перевірки.

Згідно додатків 5 до декларацій з податку на додану вартість ТОВ «Мілк Ворд» віднесено сплачені суми ПДВ до складу податкового кредиту у відповідних звітних періодах.

В подальшому, 25.01.2016 між ТОВ «Мілк Ворд» (Замовник), ТОВ «Капітал-Промо» (Виконавець) та ТОВ «Енергосинтез» (Постачальник) проведено тристоронні переговори та підписано тристоронню Угоду про співробітництво при постачанні природного газу, яка мала силу попереднього договору, із зобов’язанням укласти договір постачання природного газу.

В свою чергу, 25.01.2017 ТОВ «Мілк Ворд» підписало договір № 541 на постачання природного газу з ТОВ «Енергосинтез» за сприянням ТОВ «Капітал-Промо», за умовами співпраці ТОВ «Мілк Ворд» та ТОВ «Капітал-Промо» якого передбачено:

- ціна за 1 тис. м3 газу має бути нижчою від ціни, яку пропонує Регіональна газова компанія Хмельницькгаз на умовах попередньої оплати до календарного періоду поставки газу (Хмельницькгаз не працює за умов відтермінування оплати за газ);

- постачальник має можливість протягом звітного місяця корегувати обсяги необхідного природного газу, як в сторону збільшення ліміту, так і в сторону його зменшення;

- відсутність попередньої оплати за газ;

- відтермінування по оплаті за газ мінімум на 1 місяць.

Відповідачем, в результаті наданих до перевірки документів щодо взаємовідносин позивача з вказаними контрагентами, встановлено, що серед них відсутні документи, які деталізували б вплив наданих послуг на фінансово-господарську діяльність вказаних підприємств.

Окрім того, в акті перевірки зазначено, що за даними інформаційних баз ДФС, до виду діяльності ТОВ «Мілк Ворд» входить перероблення молока, виробництво масла і сиру.

Протягом періоду, що перевірявся підприємство займалося виробництвом згущеного молока в асортименті.

В результаті аналізу даних бухгалтерського обліку по pax. 901 та pax. 26 встановлено, що останнього числа кожного місяця підприємство здійснює такі віднесення вартості продукції до складу собівартості (Дт 901 – Кт 26) без ідентифікації прямого зв’язку даних операцій з отриманими доходами. Характерною особливістю даних операцій було віднесення їх до конкретної номенклатури продукції, але при цьому була відсутня інформація про кількість продукції.

У відповіді на запит контролюючого органу, ТОВ «Мілк Ворд» зазначило, що протягом місяця під час виробництва та реалізації виготовленої продукції в бухгалтерському обліку можуть бути відображеними тільки витрати на сировину. Що не дозволяє визначити рівень дохідності реалізованої продукції того чи іншого виду. Всі інші нерозподілені загальновиробничі витрати, а також прямі витрати на оплату праці, витрати на енергоносії і такі інші списуються в кінці звітного періоду шляхом перерозподілу витрат на реалізовану продукцію та на залишки виготовленої продукції.

При цьому, в акті перевірки зазначено, що підприємством не було надано калькуляцій собівартості продукції та/або інших документів, які б описували процес формування собівартості.

ТОВ «Мілк Ворд» самостійно класифікувало всі витрати по «фактичним калькуляціям», як прямі витрати на виробництво продукції та самостійно визначило порядок їх віднесення до складу собівартості. Відповідно, всі витрати іменовані в бухгалтерському обліку, як «фактична калькуляція» є елементами собівартості в розумінні П(с)БО 16.

В ході перевірки, з метою з’ясування реальної результативності здійсненої підприємством фінансово-господарської діяльності, в розрізі кожної окремої поставки, було здійснено аналіз з врахуванням всіх складових собівартості (собівартість сформована в момент реалізації і собівартість сформована по «фактичним калькуляціям») та виявлено факти реалізації продукції нижче собівартості.

Контролюючим органом зроблено висновок, що загальна сума перевищення собівартості над вартістю реалізації склала 2 538 467,34 грн, на що ТОВ «Мілк Ворд» у відповіді на запит відповідача зазначило, що документ «фактична калькуляція» є ніщо інше, як документ перерозподілу загальновиробничих витрат, які неможливо відобразити в поточному процесі виробництва. Так само, як і те, що цей документ не відображає повну собівартість реалізованої продукції і є її доповненням.

Беручи до уваги вищезазначене, на думку відповідача, ТОВ «Мілк Ворд» в порушення норм законодавства, не задекларувало податкові зобов’язання з податку на додану вартість по реалізованій собівартості продукції на загальну суму 507 693,00 грн.

У відповідності до вище зазначеного, ТОВ «Мілк Ворд» неправомірно занижено податок на додану вартість на загальну суму 146 433,00 грн, завищено суму ПДВ, що підлягає (підлягала) бюджетному відшкодуванню на загальну суму 108 337,00 грн та завищено суму від’ємного значення, що зараховується складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду за березень 2017 року загальну суму 172 605,00 грн.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит – це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу

Відповідності до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв’язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

За змістом частини 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів.

Відповідно до вимог пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об’єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об’єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об’єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Пунктом 189.1 статті 189 Податкового кодексу України передбачено, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами – виходячи з вартості їх придбання.

Згідно пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об’єктом оподаткування (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу);

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність – діяльність особи, що пов’язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на прибуток та/або податковий кредит для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість.

Поряд з цим, суд зазначає, що при здійсненні платником податку господарської діяльності можливі збиткові операції. Віднесення таких операцій до господарських можливе у випадках обґрунтування економічних причин чи ділової мети (зважаючи на ризики підприємницької діяльності) укладення угод за ціною нижчою за виробничу собівартість.

Крім того, неотримання з об’єктивних причин суб’єктом господарювання позитивного економічного ефекту від здійсненої на власний ризик господарської операції не може бути фактом не здійснення такої господарської операції.

Таким чином, прибуток – це мета усієї господарської діяльності, а не результат кожної окремої операції, здійсненої в ході такої діяльності.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій. Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети) є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

Вказана позиція випливає зі змісту підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) – причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов’язання).

Однак контролюючий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Отже, згідно наведених норм податкового кодексу діяльність особи, пов’язана з реалізацією товарів, надання послуг повинна бути направлена на отримання доходу, що є метою одержання економічного ефекту від результатів господарської діяльності (діловою метою). Зв’язок витрат платника податків із його господарською діяльністю пов’язується можливість віднесення витрат на оплату товарів (послуг) до складу витрат, а сум податку на додану вартість у їх ціні до складу податкового кредиту.

Суд також звертає увагу, що податкове законодавство не використовує поняття економічної обґрунтованості і не регулює порядок та умови ведення фінансово-господарської діяльності, а тому підставність витрат, які зменшують в податковому обліку отримані доходи, не може оцінюватись з точки зору їх доцільності, раціональності, ефективності отриманого результату. Платник податків здійснює господарську діяльність самостійно на власний ризик і вправі самостійно і одноосібно оцінювати її ефективність, доцільність.

В ході розгляду справи судом встановлено, що вищенаведені господарські операції позивача обумовлені розумними економічними причинами та здійснені з метою отримання матеріальної вигоди, а отже судом встановлено наявність ділової мети при спірній реалізації.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про правомірність його рішень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, оцінивши досліджені під час судового розгляду справи докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 18.08.2017: №, № та №.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 18.08.2017 за №, № та №.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілк Ворд» (ідентифікаційний номер 38346157, адреса: 01133, м. Київ, вул. Є.Коновальця, буд. 31, офіс 107/2) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 915 (сім тисяч дев’ятсот п’ятнадцять) гривень 13 коп. за рахунок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя Добрівська Н.А.