Справа № 1540/4933/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 р. Справа № 1540/4933/18

Категорія: 3.1 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Час і місце ухвалення: 10:25 год. м. Одеса

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності щодо відмови в оформленні та видачі паспорта у вигляді книжечки та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 звернулися до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в якому просять:

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорта громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поставленою відміткою місця проживання без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, а саме без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР) та будь якого іншого цифрового ідентифікатора, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук та автоматизованої обробки персональних даних;

визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області територіального підрозділу - Приморського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорта громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіального підрозділу - Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з проставленою відміткою місця проживання без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, а саме: без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР) та будь якого іншого цифрового ідентифікатора, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук та автоматизованої обробки персональних даних;

зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області в особі територіальних підрозділів - Чорноморського міського відділу та Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вести паспортний облік щодо неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_4 за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та за місцем реєстрації, без використання будь-якого цифрового ідентифікатора особи (у т.ч. за серією та номером паспорту), без внесення інформації про них до Єдиного державного демографічного реєстру чи будь-яких баз даних і реєстрів та без автоматизованої обробки та передачі персональних даних.

В обґрунтування позову зазначено, що по досягненню ОСОБА_7 та ОСОБА_4 шістнадцятирічного віку вони звернулась до територіальних підрозділів районного (міського) відділів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про оформлення та видачу паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992р. № 2503-ХІІ. Однак, листами від 19.04.2018 р. (вих. № 28/666) та від 03.04.2018 р. (вих. № 5115/1797) відповідачами відмовлено позивачам у наданні ОСОБА_7 та ОСОБА_4 такого паспорта, посилаючись на приписи Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України посвідчують особу чи її спеціальний статус". Позивачі вважають бездіяльність відповідачів щодо відмови в оформленні та видачі паспорта громадянина України у вигляді книжечки такими, що грубо порушують їх законні права та інтереси, у зв'язку з чим звернулися до суду з даним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року позов ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 - задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у видачі ОСОБА_7, 16.02.2002р.н., паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Зобов'язано Чорноморський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути повторно заяву ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 від 17.04.2018р. та вирішити питання стосовно оформлення та видачі ОСОБА_7 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, з урахуванням висновків суду та діючого законодавства.

Визнано протиправною відмову Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у видачі ОСОБА_4, 19.10.2001р.н., паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Зобов'язано Приморський міський відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути повторно заяву ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та вирішити питання стосовно оформлення та видачі ОСОБА_4 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, з урахуванням висновків суду та діючого законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області та ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_6 зазначається, що висновок суду першої інстанції в частині обраного способу захисту прав неповнолітніх є необґрунтованим, оскільки зобов'язання повторно розглянути заяву є неефективним та не забезпечує належного захисту прав неповнолітніх

В обґрунтування апеляційної скарги Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,при цьому вказує, що оформлення паспорта зразка 1994 року в формі книжечки припинено, а тому заявники зобов'язані отримати паспорт громадянина України за зразком затвердженим чинним на час звернення законодавством.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.04.2018р. ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, звернулась до Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила оформити та видати її сину ОСОБА_7 паспорт громадянина України старого зразка у вигляді книжечки за формою, затвердженою постановою Верховної Ради України № 25.03 від 26.06.1992р. без використання засобів Державного демографічного реєстру (надання згоди на обробку персональних даних, а саме - на присвоєння унікального номеру у реєстрі, включення цих даних до ЄДДР та здійснення будь-яких маніпуляцій з тілом особи (зняття біометричних даних тощо).

19.04.2018р. за результатами розгляду зазначеної заяви ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7, повідомлено про відсутність правових підстав для видачі паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді книжечки, оскільки чинним законодавством визначено, що паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій, а ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України посвідчують особу чи її спеціальний статус" визначено, які саме дані можуть не вноситись до безконтактного електронного носія.

ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, звернулась до Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила оформити та видати її дочці ОСОБА_4 паспорт громадянина України старого зразка у вигляді книжечки за формою, затвердженою постановою Верховної Ради України № 25.03 від 26.06.1992р. без використання засобів Державного демографічного реєстру (надання згоди на обробку персональних даних, а саме - на присвоєння унікального номеру у реєстрі, включення цих даних до ЄДДР та здійснення будь-яких маніпуляцій з тілом особи (зняття біометричних даних тощо).

03.04.2018р. за результатами розгляду зазначеної заяви ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, повідомлено про відсутність правових підстав для видачі паспорта громадянина України зразка 1994р. у вигляді книжечки, оскільки постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015р. зі змінами передбачено видачу паспорта громадянина України лише у вигляді ID-картки, відтак видати паспорт у вигляді книжки не є можливим.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною відмови відповідачів у видачі позивачам паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ. При цьому зазначив, що для належного захисту прав позивачів є саме зобов'язання відповідачів розглянути повторно заяву та вирішити питання стосовно оформлення та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, з урахуванням висновків суду та діючого законодавства. Разом з цим,вказав, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачів оформити та видати паспорти громадян України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року позивачам без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, а саме: без оформлення (присвоєння) унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР) та будь якого іншого цифрового ідентифікатора образу обличчя особи, без від цифрованих відбитків пальців рук та автоматизованої обробки персональних даних, задоволенню не підлягають, оскільки при видачі паспорта у формі згідно з Положенням №2503-ХІІ взагалі не передбачено внесення будь-яких даних особи до Єдиного державного демографічного реєстру.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 22 Конституції права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення частини другої статті 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Суд зауважує, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. пункт 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «C. проти Бельгії» від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002 та пункт 65. рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, колегія суддів звертає увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами першою, другою, четвертою, п'ятою статті 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (частина перша статті 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв'язку з неможливістю їх реалізації.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до пункту третього, п'ятого, шостого, восьмого Постанови Верховної Ради України № 2503-XII «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон» (далі - Положення про паспорт № 2503-XII), бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис; «Україна»; нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис «Паспорт»;. На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис «Паспорт громадянина України»;. На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім'я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п'ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев'ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев'ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені Положення про паспорт № 2503-XII або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Водночас, пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України» (далі - Постанова № 302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом пункту 2 Постанови № 302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено:

з 01 січня 2016 року - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII;

з 01 листопада 2016 року - оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

До завершення роботи із забезпечення в повному обсязі територіальних підрозділів Державної міграційної служби матеріально-технічними ресурсами, необхідними для оформлення і видачі паспорта громадянина України, зразки бланків якого затверджено цією постановою, паспорт громадянина України може оформлятися з використанням бланка паспорта громадянина України у формі книжечки; прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється (пункт 3 Постанови № 302).

Пунктом 131 Постанови № 302 передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація: (…) біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи.

Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні данні особи.

Як зазначили позивачі у позовній заяві, ОСОБА_5 та ОСОБА_3, звертаючись в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_4 до Чорноморського міського відділу Головного управління ДМС в Одеській області та Приморського районного відділу Головного управління ДМС в Одеській області із заявами про видачу паспорта у формі книжечки, відмовились від отримання паспорту з безконтактним електронним носієм, оскільки такий носій містить персональні дані, від обробки яких вони відмовляються.

Згідно з частиною першою статті 6 Закону України № 2297-VI «Про захист персональних даних» (далі - Закон № 2297-VI), мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних.

Персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (стаття 2 Закону № 2297-VI). Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина п'ята, шоста статті 6 Закону № 2297-VI).

Таким чином, принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб'єкта персональних даних.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює порушення конституційних прав такої особи.

Крім того, колегія суддів, вважає за доцільне зазначити, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватися в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Аналогічна правова позиція висловлена в рішенні Верховного суду від 07 лютого 2019 року по справі №803/1306/17.

У статті 8 Конвенції про захист осіб у зв'язку з автоматизованою обробкою персональних даних, ратифікованій Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, зазначено: «Будь-якій особі надається можливість: a) з'ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у статті 5 і 6 цієї Конвенції…».

За сталою практикою ЄСПЛ, першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване статтею 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, пункт 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що норми Закону № 5492-VI на відміну від норм Положення № 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім'я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім'я, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «GropperaAG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до статті 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, суд бере до уваги, що ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х'ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Також, колегія суддів робить висновок, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

При цьому, колегія суддів зазначає, що самі по собі дії відповідачів щодо відмови позивачам у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідали Закону № 5492-VI.

Разом з тим, при вирішенні спору колегія суддів робить висновок, що законодавець, приймаючи Закон № 1474-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України», яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

На час звернення позивачів до Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяло два нормативних акта: Положення про паспорт № 2503-XII і Постанова № 302, відповідно до яких особи, які раніше отримали паспорт, не зобов'язані звертатися за його обміном, при досягнені відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов'язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років (частина третя статті 21 Закону № 5492-VI), до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному нормативно-правовому акті не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві. Оскільки дії відповідачів розглядаються як дії держави в цілому, і такі дії порушують основоположні права громадян, то вони визнаються протиправними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18).

З урахуванням викладеного, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо про наявності правових підстав для визнання протиправною відмови відповідача у видачі позивачам паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-ХІІ.

Водночас, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга позивача в частині обраного способу захисту прав неповнолітніх є обґрунтованою, оскільки зобов'язання повторно розглянути заяву є неефективним та не забезпечує належного захисту прав неповнолітніх, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови в оформленні та видачі позивачам, паспорта громадянина України у вигляді книжечки є відсутність правових підстав для видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року. При цьому не зазначено, що підставою для прийняття такого рішення стало саме не надання позивачами по справі оригіналів свідоцтва про народження.

В рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

А тому колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині обрання належного способу захисту прав позивачів, та приходить до висновку, що належним способом буде задоволення позову в цій частині в повному обсязі.

За таких обставин, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, апеляційна скарга в цій частині має бути задоволена, оскаржуване рішення суду першої інстанції - скасовано та в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 329, 331 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ОСОБА_5 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року скасувати в частині зобов'язання Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути повторно заяву ОСОБА_5, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_7 від 17.04.2018р. та вирішити питання стосовно оформлення та видачі ОСОБА_7 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, з урахуванням висновків суду та діючого законодавства та в частині зобов'язання Приморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути повторно заяву ОСОБА_3, що діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4 та вирішити питання стосовно оформлення та видачі ОСОБА_4 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, з урахуванням висновків суду та діючого законодавства.

В цій частині ухвалити нове рішення про задоволення вимог шляхом зобов'язання Приморського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з проставленою відміткою місця проживання без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, а саме: без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР) та будь якого іншого цифрового ідентифікатора, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук та автоматизованої обробки персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ, та зобов'язання Чорноморського міського відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України у вигляді книжечки (на паперових носіях) зразка 1994 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з поставленою відміткою місця проживання без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру, а саме без формування (присвоєння) унікального номеру запису в Єдиному державному демографічному реєстрі (УНЗР) та будь якого іншого цифрового ідентифікатора, без відцифрованого образу обличчя особи, без відцифрованих відбитків пальців рук та автоматизованої обробки персональних даних, відповідно до Положення про паспорт громадянина України № 2503-ХІІ.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 01 березня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова

Головуючий суддя Лук'янчук О.В.
Судді Ступакова І.Г. Бітов А.І.