Справа № 160/239/19
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 лютого 2019 року Справа № 160/239/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача - 1: від відповідача - 2: від відповідача - 3: Боровинський В.В. Кудінова О.В. Бевза М.О. Сірик А.С., Дика Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради, до Відповідача-3: Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про часткове визнання протиправним та нечинним рішення №636 від 05.07.2018р., визнання незаконними дій, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

09.01.2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Тіслав" звернулось з адміністративним позовом до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради, до Відповідача-3: Виконавчого комітету Дніпровської міської ради та просить:

- визнати протиправним та нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 "Про усунення наслідків порушень Правил благоустрою території міста" від 05.07.2018р. в частині пунктів 2, 18, 22, 24, 28, 37, 38, 41, 43, 44 Переліку тимчасових споруд, викладеного у Додатку до Рішення виконавчого комітету Дніпровської міської ради №636 від 05.07.2018р.;

- визнати дії комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради та Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради щодо демонтажу тимчасових споруд позивача незаконними;

- протягом двох тижнів з моменту вступу рішення у законну силу повернути на місце розташування за адресою м. Дніпро, вул. Бердянська, 1 тимчасову споруду з жовтого профнастилу з коричневим піддашком, розміром 3x5 мерів, з захисними жалюзі коричневого кольору, або відшкодувати вартість вказаної тимчасової споруди у розмірі 44375,66 грн.;

- протягом двох тижнів з моменту вступу рішення у законну силу зобов'язати Виконавчий комітет Дніпровської міської ради та комунальне підприємство "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради відшкодувати солідарно вартість незаконно демонтованих тимчасових споруд позивача в сумі:

* тимчасові споруди №1, №3 загальною площею 22,1 кв м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Малиновського, буд. 34а - 71584,00 грн. (звіт про оцінку майна №Н01-1107/18);

* тимчасові споруди №1, №2, №3 загальною площею 42,9 кв м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Бердянська, 1 - 138957,00 грн. (звіт про оцінку майна №Н02-1107/18);

* тимчасові споруди №4, №5 загальною площею 27,4 кв м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Бердянська, 1 - 88751,00 грн. (звіт про оцінку майна №Н03-1107/18);

* тимчасові споруди загальною площею 15 кв м., що були розташовані за адресою: м. Дніпро, проспект імені Газети "Правда", 2- 117037,00 грн. (звіт про оцінку майна №РDК161013 004);

* тимчасова споруда загальною площею 8,5 кв м., що була розташована за адресою: м. Дніпро, вулиця Бердянська, 1а - 134227,00 грн. (звіт про оцінку майна №РDК 161018-001);

* тимчасова споруда загальною площею 10 кв м., що була розташована за адресою: м. Дніпро, проспект Миру, 17 - 52432,00 грн. (Договір купівлі-продажу торгівельного кіоску від 12.08.2012р.).

Ухвалою суду від 28.01.2019р. було відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні згідно до вимог ст.ст. 12, 180-183 Кодексу адміністративного судочинства України.

22.02.2019р. у підготовчому засіданні судом було поставлено на вирішення питання щодо закриття провадження у цій справі в частині заявлених позовних вимог до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради та до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування збитків у зв'язку з тим, що вказані позовні вимоги не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства України згідно до вимог п.1 ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача проти закриття провадження у вказаній частині позовних вимог заперечував.

Представники відповідачів-1, 2, 3 проти закриття провадження у вказаній частині позовних вимог не заперечували.

Заслухавши учасників справи, які брали участь у підготовчому засіданні, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що зазначений вище адміністративний позов у частині заявлених позовних вимог до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради та до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому слід закрити провадження у вказаній частині позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 наведеного Кодексу, визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Таким чином, аналіз вказаних норм свідчить про те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб'єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини у вищенаведеній частині позовних вимог виникли між юридичною особою - Товариством з обмеженою відповідальністю фірмою "Тіслав" та відповідачем-1: КП "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, відповідачем-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради щодо демонтажу тимчасових споруд, що належать позивачеві, а саме: тимчасових споруд №1, №3 загальною площею 22,1 кв.м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Малиновського, буд. 34а; тимчасових споруд №1, №2, №3 загальною площею 42,9 кв.м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Бердянська, 1; тимчасових споруд №4, №5 загальною площею 27,4 кв.м., що були розташовані за адресою: Дніпро, вулиця Бердянська, 1; тимчасових споруд загальною площею 15 кв.м., що були розташовані за адресою: м. Дніпро, проспект імені Газети "Правда", 2; тимчасової споруди загальною площею 8,5 кв.м., що була розташована за адресою: м. Дніпро, вулиця Бердянська, 1а; тимчасова споруда загальною площею 10 кв.м., що була розташована за адресою: м. Дніпро, проспект Миру, 17 та нанесення позивачеві матеріальних збитків, при цьому, вказані тимчасові споруди були розміщені позивачем на підставі договорів, укладених між позивачем та Комунальним Підприємством "Благоустрій міста" щодо використання об'єктів благоустрою.

Тобто, аналіз спірних правовідносин свідчить про те, що даний спір стосується порушеного цивільного права позивача, яке випливає із договірних відносин учасників справи.

Також і представник позивача у підготовчому засіданні на запитання суду підтвердив факт того, що даний спір стосується його цивільних майнових прав.

Згідно ч.2 ст.4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що, зокрема, юридичні особи мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За приписами п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу вищенаведених норм права вбачається, що не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи.

Тобто, заявляючи позовні вимоги у вищенаведеній частині щодо визнання незаконними дій відповідачів-1, 2 щодо демонтажу тимчасових споруд, що перебували у власності позивача, про зобов'язання вчинити дії та відшкодування збитків, позивач фактично оскаржує право вільного володіння своїм майном, тобто цивільні майнові права.

Згідно до ст.41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 136 Господарського кодексу України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Частиною 1 ст.139 Господарського кодексу України визначено, що майном у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналогічна правова позиція була викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 813/4609/16, від 17.10.2018 у справі № 820/5999/16 та постанові Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі №815/2955/17.

При цьому, слід зазначити, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Отже, враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Також, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2016р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Таким чином, враховуючи суть спірних правовідносин та суб'єктний склад цього спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідачів-1, 2 у вищенаведеній частині позовних вимог не містить ознак публічно-правового спору, а тому не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, слід роз'яснити позивачеві, що позовні вимоги до відповідачів-1, 2 підлягають розгляду в порядку господарського судочинства за правилами, встановленими Господарським процесуальним кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній адміністративній справі в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування збитків підлягають закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 44, 180-183, п.1 ч.1 ст.238, ст.ст. 243, 248, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Провадження у адміністративній справі №160/239/19 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Тіслав" до Відповідача-1: Комунального підприємства "Управління по ремонту та експлуатації автошляхів" Дніпровської міської ради, до Відповідача-2: Інспекції з питань благоустрою Дніпровської міської ради про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування збитків - закрити.

У відповідності до ч.1 ст.239 Кодексу адміністративного судочинства України роз'яснити Товариству з обмеженою відповідальністю фірмі "Тіслав", що у даній частині позову позовні вимоги позивача підлягають розгляду у порядку господарського судочинства Господарським судом Дніпропетровської області.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали, або протягом п'ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали (у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини ухвали) відповідно до вимог ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.5 п.15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, визначені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст ухвали виготовлено 27.02.2019р.

Суддя С.О. Конєва