Справа № 826/4296/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 лютого 2019 року №826/4296/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомпублічного акціонерного товариства "Сбербанк"
до третя особавідділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Сбербанк" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, в якому просить суд:

- скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. про повернення виконавчого документа від 02.03.2018 у виконавчому проваджені №44790677;

- зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Косінова І.В. відновити виконавче провадження №44790677 з примусового виконання виконавчого напису №6320 вчиненого 12.08.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.П.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" та безпідставне повернення виконавчого документу. Так, позивач наголошує, що нормами чинного законодавства не передбачена видача дозволу органами опіки на відчуження майна дитини Державній виконавчій службі, а право на отримання такого дозволу мають лише батьки, опікуни та піклувальники. Крім того, ОСОБА_2 навмисно вчинив дії щодо реєстрації малолітньої дитини в будинку, який перебуває в іпотеці Банку та на який звернуто стягнення за виконавчим написом нотаріуса.

Відповідач проти позовних вимог заперечував, зазначивши, що пунктом 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5 встановлено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону. Так, оскільки розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району відповідачеві було відмовлено в наданні дозволу на відчуження будинку АДРЕСА_1, то виконавчий документ правомірно було повернуто позивачеві.

Позивач надав суду відповідь на відзив, в якому наполягав на протиправності дій відповідача, наголосив, що третьої особою - ОСОБА_2 навмисно вчиняються дії для затягування виконання виконавчого напису нотаріуса, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні за участі представників сторін ані з боку позивача, ані з боку відповідача не надходило.

Розгляд справи здійснено після отримання судом інформації щодо повідомлення сторін про відкриття провадження у справі, отримання відзиву та відповіді на відзив.

Оцінивши повідомлені сторонами обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження №447990677 щодо примусового виконання виконавчого напису від 12.08.2014 №6320 про звернення стягнення на житловий будинок літ. Н, загальною площею 967,6 кв.м., жилою площею 303,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1, виданим 30.11.2010 Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, який розташований на земельній ділянці (кадастровий номер: НОМЕР_2) площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка знаходиться у комунальній власності, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-013 від 31.05.2013 та на земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,0748 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданим 22.08.2007 Запорізьким міським управлінням земельних ресурсів.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 02.03.2018 ВП №44790677 виконавчий документ повернуто стягувачу відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Підставою повернення виконавчого провадження зазначено, наступне:

« 09.02.2018 на адресу відділу надійшло розпорядження голови районної адміністрації К.К. Онода від 02.02.2018 №86 про відмову в наданні дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна, право користування яким має малолітня ОСОБА_5 Згідно частини 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, якщо дозвіл органів опіки та піклування не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону.

За змістом статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором у зв'язку з чим, в межах виконавчого провадження також неможлива і примусова реалізація земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_3), площею 0,0748 га, що знаходиться під будинком за адресою: АДРЕСА_1».

Не погоджуючись із зазначеною постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві, позивач звернувся з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частин першої та другої статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" сторонами у виконавчому провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

В силу приписів статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо:

1) стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа;

2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення;

4) стягувач перешкоджає проведенню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат виконавчого провадження, передбачене статтею 43 цього Закону, незважаючи на попередження виконавця про повернення йому виконавчого документа;

5) у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника);

6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу в натурі;

7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку;

8) відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення, не закінчилася;

9) законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення;

10) відсутня його згода на заміщення приватного виконавця у випадках, передбачених Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів";

11) запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру.

Суд погоджується із твердженнями відповідача щодо того, що на підставі статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий напис нотаріуса від 12.08.2014 підлягає поверненню стягувачу, враховуючи наступне.

Так, згідно зі статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до частини четвертої статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

На виконання частини десятої статті 177 Сімейного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 №866 затверджено Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини.

Відповідно до пункту 67 наведеного Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей.

Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об'єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України.

Як слідує з пункту 28 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону.

В Постанові державного виконавця від 02.03.2018 про повернення виконавчого документа вказано, що 09.02.2018 на адресу відділу надійшло розпорядження голови районної адміністрації К.К. Онода від 02.02.2018 №86 про відмову в наданні дозволу на примусову реалізацію нерухомого майна, право користування яким має малолітня ОСОБА_5

Матеріали справи містять копію розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 02.02.2018 №86.

З даного розпорядження вбачається, що право користування на будинок за адресою: АДРЕСА_1 має малолітня ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з чим орган опіки та піклування вирішив відмовити у наданні дозволу на відчуження вказаного будинку.

Аналіз фактичних обставин свідчить про те, державним виконавцем було дотримано вимоги пункту 28 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, оскільки відповідач звертався до відповідних органів за дозволом на відчуження будинку за адресою: АДРЕСА_1, однак згоди на реалізацію спірного будинку надано не було.

При цьому слід враховувати, що виконавчий напис від 12.08.2014 торкається лише нерухомого майна боржника, а саме будинку та земельної ділянки на якій він розміщений, примусова реалізація якої, враховуючи приписи статті 377 Цивільного кодексу України також неможлива, відтак стягнення за виконавчим документом на інше майно боржника не поширюється.

За таких обставин у державного виконавця виникли правові підстави для повернення виконавчого документа без виконання у порядку пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження".

Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини п'ятої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Тож після закінчення встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно боржника, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання починає свій перебіг заново.

Також, положеннями статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Тобто, внаслідок повернення зазначеного виконавчого напису, стягувач - публічне акціонерне товариство "Сбербанк" не буде позбавлене можливості звернутися повторно з даним документом до виконавчої служби.

Доводи позивача про спірність питання реєстрації ОСОБА_5 у будинку за адресою: АДРЕСА_1, суд не приймає до уваги, оскільки законність реєстрації вказаної неповнолітньої особи в будинку не є предметом даного судового розгляду та не повинна була перевірятись державним виконавцем під час винесення спірної постанови.

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН №44/25 від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону).

Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана Постанова від 02.03.2018 про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні №44790677 відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесена правомірно.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому частиною першою статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини шостої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому статтями 292, 293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону №2147-VIII).

Суддя Літвінова А.В.