Справа № 826/17994/17
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2019 року № 826/17994/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПублічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель»
до проГоловного управління ДФС у місті Києві визнання протиправними дій, скасування вимоги,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Даніель» (далі по тексту - позивач) звернулось з позовом до Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач) про визнання протиправними дії відповідача щодо застосування штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 953 849,45грн. та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ю-9187-17 від 12.10.2017р. у зв'язку з тим, що вказаний борг вважається погашеним.

Ухвалою суду від 29.01.2018р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправними діями відповідача щодо застосування до позивача штрафних санкцій та нарахування недоїмки за несплату єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 953 854,94грн. до ведення тимчасової адміністрації і до проведення ліквідаційної процедури Банку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав правомірності вчинення оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

12 жовтня 2017 року Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-9187-17, якою позивачу визначено до сплати суми заборгованості зі сплати єдиного внеску, станом на 30 вересня 2017 року у розмірі 953 849,45грн.

В порядку адміністративного оскарження, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12.10.2017р. залишена без змін.

Вважаючи дії та вимогу відповідача протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб'єктом владних повноважень в основу оскаржуваної вимоги на відповідність вимогам ч. 2 статті 2- КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Пунктом 2 ч. 1 статті 1 вказаного Закону передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 1 ч. 2 статті 6 названого Закону встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

При цьому, відповідно до змісту статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів мають право, зокрема, проводити перевірки на підприємствах, в установах і організаціях, у осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців бухгалтерських книг, звітів, кошторисів та інших документів про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску, достовірності відомостей, поданих до Державного реєстру, отримувати необхідні пояснення, довідки і відомості (зокрема письмові) з питань, що виникають під час такої перевірки; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску. Документальні та камеральні перевірки проводяться у порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Водночас, відповідно до п. 1.3 статті 1 Податкового кодексу України цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

У той же час, процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, регулюються нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

З викладеного слідує, що положення Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в даному випадку співвідносяться як загальна і спеціальна норми.

Таким чином, суд вважає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним у сфері правовідносин, які виникли щодо стягнення заборгованості з банків, в яких введено тимчасову адміністрацію та/або які перебувають на стадії ліквідації.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2014 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на підставі постанови Правління Національного банку України від 16 січня 2014 року № 14 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» до категорії неплатоспроможних» прийнято рішення № 1 про здійснення тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Даніель».

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 15 квітня 2014 року № 217 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 16 квітня 2014 року № 29 «Про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства «КБ «Даніель» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Даніель» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Фонду Ожга Євгенія Вікторовича з 17 години 30 хвилин 16 квітня 2014 року по 15 квітня 2015 рік.

У свою чергу, 12 березня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 57 «Про продовження строку ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Даніель», відповідно до якого строк ліквідації банку продовжено до 14 квітня 2016 року включно, рішенням від 30 березня 2017 року № 1258 строк ліквідації продовжено до 13 квітня 2018 року, а рішенням від 05 квітня 2018 року № 990 - до 14 квітня 2019.

Згідно з п.п. 6, 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції, чинній момент прийняття оскаржуваної вимоги, ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства; тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 5 статті 36 зазначеного Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку); нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Згідно з ч. 2 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку.

Частинами 1 та 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Згідно з п. 3 ч. 2, ч. 3 статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку: строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав. Під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону.

Аналізуючи вказані норми у їх взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що абз. 2 ч. 3 статті 46 названого Закону є логічним продовженням абз. 1, тобто законодавець конкретизував, що зобов'язання банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації та безпосередньо пов'язані з такою процедурою, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до статті 52 цього Закону, в той час як зобов'язання банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до початку такої процедури, можуть бути пред'явлені у встановлені ч. 2 статі 45 Закону строки, інакше вони вважаються погашеними.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, в оскаржуваній вимозі не зазначено жодних реквізитів акта документальної перевірки, на підставі якого вона винесена, як і відсутні будь-які посилання на період, в якому виник борг (недоїмка), який вимагається сплатити.

Податковим органом, як в оскаржуваній вимозі, так і у відзиві на адміністративний позов, зазначено лише, що сума заборгованості позивача станом на 30 вересня року складає 953 849,45грн.

Крім того, на вимогу суду щодо надання доказів, з яких можливо встановити період виникнення заборгованості позивача на суму стягнення якої винесено спірну вимогу, відповідач надав пояснення, що основна сума заборгованості виникла у позивача 16.04.2014р. у розмірі 438365,01грн. зі сплати єдиного внеску.

Станом на 25.06.2018р. заборгованість становить уже 961304,53грн.

Однак, податковим органом порушено принцип обґрунтованості дій та рішення суб'єкта владних повноважень - не доведено обставин щодо періоду нарахування позивачу спірною вимогою єдиного внеску, що виключає можливість встановлення належності такої суми до періоду проведення ліквідації та безпосередню пов'язаність з такою процедурою або до періоду до початку названої процедури і, як наслідок, необхідності звернення з такими вимогами у встановлені ч. 2 статті 45 зазначеного Закону строки.

Відтак, сам по собі факт наявності заборгованості відповідно до облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів, не є, в контексті наведених норм чинного законодавства, підставою для нарахування недоїмки по єдиному внеску та, як наслідок, винесення вимоги про її сплату, оскільки контролюючий орган, зважаючи на особливість встановленої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» процедури стягнення, повинен перевірити період виникнення такої заборгованості та, лише у разі встановлення, що така заборгованість виникла під час проведення ліквідації та безпосередньо пов'язана з такою процедурою, нараховувати недоїмку, виносити вимогу та направляти її боржнику, в протилежному випадку заборгованість, в силу вимог ч. 8 статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вважається погашеною.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд дійшов висновку, що дії відповідача щодо нарахування позивачу недоїмки по єдиному внеску в сумі 953 849,45грн. є протиправними та, відповідно, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 12 жовтня 2017 року № Ю-9187-17 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Водночас, згідно з п. 2 ч. 1 статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

За змістом статті 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема: обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема: висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог.

Отже, питання щодо встановлення тих чи інших обставин, у тому числі, що сума боргу, встановлена спірною вимогою, вважається погашеною є предметом аналізу у рішенні суду, про що зазначається у його мотивувальній частині.

Разом з тим, резолютивна частина рішення містить висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог, зокрема, про визнання протиправним та скасування індивідуального акта (вимоги), тобто у суду відсутні підстави визнати у мотивувальній частині рішення, що сума боргу, встановлена спірною вимогою, вважається погашеною.

Крім того, позивачем не наведено аргументів та доводів, яким чином у такий спосіб буде захищено або порушено його права у сфері публічно-правових відносин.

Поряд з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо застосування штрафних санкцій, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 953 849,45грн., з огляду на те, що спірною вимогою позивачу нараховано виключно недоїмку (єдиний внесок), без нарахувань штрафних санкцій (штрафів та пені), що підтверджується змістом самої вимоги.

У той же час, зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, передбачений п. 4 ч. 3 статті 2 КАС України, зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права.

З огляду на викладене, а також з метою ефективного, повного та належного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне захистити порушені права позивача шляхом визнання протиправними дій ГУ ДФС у м. Києві щодо нарахування позивачу недоїмки по єдиному внеску в сумі 953849,45грн., визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 12 жовтня 2017 року № Ю-9187-17, винесеної ГУ ДФС у м. Києві.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтується його відзив, і не довів правомірності винесення оскаржуваної вимоги.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» (02098, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 13, ) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління ДФС у місті Києві (м. Київ, 04655, вул. Шолуденка, 33/19, ) щодо нарахування Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Даніель» (02098, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 13, ) недоїмки по єдиному внеску в сумі 953 849,45грн.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ю-9187-17 від 12.10.2017р. Головного управління ДФС у місті Києві (м. Київ, 04655, вул. Шолуденка, 33/19, ).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» (02098, м. Київ, вул. Дніпровська Набережна, 13, ) здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 15907,82грн. (п'ятнадцять тисяч дев'ятсот сім гривень, 82 копійок) з бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у м. Києві.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін