Справа № 826/6152/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2019 року № 826/6152/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання звільнення незаконним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 26 січня 2018 року, просить суд:

- визнати звільнення позивача з роботи на посаді головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві незаконним;

- визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 16 вересня 2014 року №216/03 «Про звільнення ОСОБА_1.»;

- змінити дату та формулювання причини звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві із звільнення з 16 вересня 2014 року за виявлену невідповідальність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації відповідно до пункту 2 частини 1 статі 40 КЗпП України на звільнення з 30 вересня 2015 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України;

- зобов'язати Головне територіальне управління юстиції у м. Києві внести зміни до трудової книжки позивача, а саме: змінити дату та формулювання причини звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві із звільнення з 16 вересня 2014 року за виявлену невідповідальність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації відповідно до пункту 2 частини 1 статі 40 КЗпП України на звільнення з 30 вересня 2015 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь позивача компенсація за заподіяну моральну шкоду у розмірі 300 000, 00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2015 року позов залишено без розгляду з підстав пропуску строку на звернення до адміністративного суду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва без змін.

Вищий адміністративний суд України, своєю ухвалою від 04 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 червня 2016 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 29 липня 2015 року скасував, справу направив до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що позивач була незаконно звільнена з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві на підставі наказу №2167/03 від 16 вересня 2014 року за виявлену невідповідність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, оскільки у день звільнення позивач перебувала на лікарняному, а також у зв'язку з видачею начальником Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 протиправного наказу №688/8 від 11 вересня 2014 року «Про перевірку знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві».

Також позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при вирішенні питання про незаконне звільнення її з посади, необхідно стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, та відповідно до статті 237-1 КЗпП України - моральну шкоду, завдану незаконними діями відповідача.

Відповідач надав заперечення проти адміністративного позову, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що у зв'язку з внесенням змін до організаційно - штатної структури Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 07 вересня 2011 року №1315/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 07 вересня 2011 року №2074/5 «Про структурні підрозділи територіальних органів юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та з питань банкрутства», відділ з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у м. Києві було реорганізовано в Управління з питань банкрутства Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що стало підставою для винесення наказу «Про перевірку знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві», та проведено перевірку знань, за результатами проведення якої виявлено, що позивач має низький рівень знань Конституції України, Законів України «Про державну службу», Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», законодавства з питань банкрутства, спеціального законодавства, що відповідає специфіці роботи відділу, у зв'язку з чим позивача було звільнено з посади на підставі наказу №2167/03 від 16 вересня 2014 року, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Крім того, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначив, що в день звільнення позивача з посади, відомостей про її перебування на лікарняному у Головного управління юстиції у м. Києві не було, та після закриття 29 вересня 2014 року листка непрацездатності, позивач не надала його до Головного управління юстиції у м. Києві, з вимогою про поновлення на роботі чи щодо неправомірності звільнення позивач до управління не зверталась.

Вважаючи звільнення позивача законним та таким, що проведено у відповідності до норм чинного законодавства, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

З урахуванням думки учасників судового розгляду, суд ухвалив подальший розгляд справи проводити у спрощеному (письмовому) провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами п. 10 ч. 1 Перехідних положень КАС України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 з 23 вересня 2013 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві.

11 вересня 2014 року Головним управлінням юстиції у м. Києві був виданий наказ №688/8 «Про перевірку знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві», згідно з яким було прийнято рішення про проведення 12 вересня 2014 року перевірки знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві.

11 вересня 2014 року був затверджений Порядок проведення перевірки знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві.

Відповідно до протоколу засідання комісії Головного управління юстиції у м. Києві №1 від 12 вересня 2014 року, створеної наказом №688/8 від 11 вересня 2014 року та відомості про результати оцінювання знань законодавства державними службовцями відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві від 12 вересня 2014 року, згідно з Порядком, затвердженим наказом Головного управління юстиції у м. Києві №688/8 від 11 вересня 2014 року позивач набрала 7 балів.

Згідно з доповідною запискою першого заступника начальника Головного управління юстиції у м. Києві від 15 вересня 2014 року, у зв'язку з внесенням змін до організаційно - штатної структури Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11 серпня 2014 року №1315/5 «Про внесення змін до наказу Міністерства юстиції України від 07 вересня 2011 року №2074/5 «Про структурні підрозділи територіальних органів юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень Укрдержреєстру та з питань банкрутства», відділ з питань банкрутства реорганізовано в Управління з питань банкрутства.

У зв'язку з зазначеним виникла необхідність визначення рівня кваліфікації державних службовців, що обіймають посади у вказаному відділі на предмет продовження останніми виконання функцій держави в новоствореному Управлінні.

Також у доповідній записці зазначено, що заступник начальника відділу з питань банкрутства ОСОБА_3, головні спеціалісти ОСОБА_1 та ОСОБА_4, провідний спеціаліст ОСОБА_5 мають найнижчі показники знань Конституції України Закону України «Про державну службу», Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», а також законодавства з урахуванням специфіки діяльності відділу з питань банкрутства та враховуючи зазначене, запропоновано вирішити питання щодо звільнення із займаних посад на підставі пункту 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України зазначених державних службовців.

Наказом начальника Головного управління юстиції у м. Києві від 16 вересня 2014 року №2167/03 ОСОБА_1 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві за виявлену невідповідність займаній посаді, внаслідок недостатньої кваліфікації, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач, вважаючи, що її звільнили без законної підстави, з порушенням вимог законодавства про працю, звернулась з даним позовом до адміністративного суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі.

Враховуючи наведене, суд може визнати звільнення працівника правильним, якщо встановить, що воно здійснене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що через недостатню кваліфікацію працівник не може належним чином виконувати покладених на нього трудових обов'язків, а від переведення на іншу роботу відмовився. Висновок суду про недостатність в особи кваліфікації, що перешкоджає належним чином виконувати посадові обов'язки, не може ґрунтуватися лише на матеріалах атестаційної комісії й показаннях свідків за відсутності інших об'єктивних даних щодо недостатньої кваліфікації, якими можуть бути, зокрема документи, звіти, плани, доповідні та інші докази неякісного чи неналежного виконання трудових обов'язків.

Атестація державних службовців здійснюється на підставі Положення про проведення атестації державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року №1922, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 Положення з метою підвищення ефективності діяльності державних службовців та відповідальності за доручену справу в державних органах один раз на три роки проводиться їх атестація, під час якої оцінюються результати роботи, ділові та професійні якості, виявлені працівниками при виконанні службових обов'язків, визначених типовими професійно - кваліфікаційними характеристиками посад і відображених у посадових інструкціях, що затверджуються керівниками державних органів відповідно до Закону України «Про державну службу».

Пунктом 2 Положення визначено, що атестації підлягають державні службовці усіх рівнів, в тому числі ті, які внаслідок організаційних змін обіймають посади менше ніж один рік, якщо їх посадові обов'язки не змінилися.

Відповідно до пункту 4 Положення, для організації та проведення атестації наказом керівника державного органу утворюється атестаційна комісія.

Залежно від кількості державних службовців і специфіки державного органу, в якому вони працюють, може утворюватись декілька комісій.

Кількісний та персональний склад комісії затверджується керівником.

Згідно з пунктами 5, 6, 9, 11 та 12 Положення, комісія повинна забезпечувати об'єктивний розгляд і професійну оцінку діяльності державного службовця, який атестується, зокрема щодо виконання покладених на нього службових обов'язків, знання та користування у своїй роботі державної мовою, а також принциповий підхід у підготовці рекомендацій для подальшого використання його досвіду і знань у роботі державного органу.

Термін і графік проведення атестації затверджується наказом керівника і доводиться до відома державних службовців, які атестуються, не пізніше ніж за місяць до проведення атестації.

На кожного працівника, який підлягає атестації, складається службова характеристика, що підписується його безпосереднім керівником, затверджується керівником вищого рівня і подається до комісії не пізніше ніж за тиждень до проведення атестації.

На підставі всебічного аналізу виконання основних обов'язків, складності виконуваної роботи та її результативності, знання та користування державною мовою під час виконання службових обов'язків, комісія приймає одне з таких рішень:

- відповідає займаній посаді;

- відповідає займаній посаді за умови виконання рекомендацій щодо підвищення кваліфікації з певного фахового напряму, набуття навичок роботи на комп'ютері тощо;

- не відповідає займаній посаді.

У разі прийняття рішення про невідповідність державного службовця займаній посаді комісія рекомендує керівникові перевести цього державного службовця за його згодою на іншу посаду, що відповідає його професійному рівню, або звільнити із займаної посади.

Кожна рекомендація повинна мати відповідне обґрунтування.

Відповідно до пункту 20 Положення, державний службовець, визнаний за результатами атестації таким, що не відповідає займаній посаді, звільняється з роботи відповідно до пункту 2 частини 1 статі 40 Кодексу законів про працю України.

Відповідач, посилаючись на законність прийнятого рішення посилається на наступні докази, а саме:

- білет №8 для перевірки знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві;

- доповідну записку першого заступника начальника Головного управління юстиції у м. Києві Бєлова А.Г., щодо стану роботи у відділі питань банкрутства, зареєстрованої у Головному управлінні юстиції у м. Києві 15 вересня 2014 року за вх. №14/39/9651.

Так, з наданого представником відповідача білету №8 для перевірки знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві та атестаційного аркушу ОСОБА_1, не можливо встановити на підставі чого атестаційною комісією були здійснені висновки про набрання позивачем за результатами проведення атестації 7 балів та про невідповідність її займаній посаді.

Також, посилання відповідача, на доповідну записку першого заступника начальника Головного управління юстиції у м. Києві Бєлова А.Г., щодо стану роботи у відділі питань банкрутства, зареєстрованої у Головному управлінні юстиції у м. Києві 15 вересня 2014 року за вх. №14/39/9651, як на доказ правомірності своїх дій, не може бути прийнято до уваги, оскільки представником відповідача не надано суду довідку Міністерства юстиції України від 27 грудня 2013 року, за результатами проведення перевірки діяльності Головного територіального управління юстиції у м. Києві в частині повноважень територіального органу з питань банкрутства, згідно з якою діяльність Головного управління юстиції у м. Києві в частині територіального органу з питань банкрутства визнано незадовільною та не наведено яким чином зазначена довідка підтверджує невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді.

Крім того, як встановлено судом, наказ №688/8 «Про перевірку знань законодавства державних службовців відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві» був прийнятий 11 вересня 2014 року, атестація була проведена на наступний день, тобто 12 вересня 2014 року, що суперечить нормам Положення про проведення атестації державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року №1922 щодо встановлення місячного строку для доведення до відома державних службовців, які атестуються, терміну і графіку проведення атестації.

Також, всупереч частині 2 статті 40 КЗпП України, матеріали справи не містять доказів, на підтвердження того, що позивачу були запропоновані інші посади, які були вакантні на час встановлення відповідачем невідповідності позивача займаній посаді.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 04 вересня 2013 року №1825/03 «Про стажування ОСОБА_1.» позивач була допущена до стажування на посаді головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві з 04 вересня 2013 року по 17 вересня 2013 року.

Згідно з висновком про результати проходження стажування, ОСОБА_1 дотримувалась правил внутрішнього трудового розпорядку, вимог законодавства про працю, про державну службу, проявила себе як дисциплінований, старанний, сумлінний працівник. ОСОБА_1 рекомендована для заміщення посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві, у зв'язку з чим, наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 23 вересня 2013 року №1974/03 ОСОБА_1 було призначено за переведенням на посаду головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві.

Таким чином, судом було встановлено, що при призначенні на посаду позивач зарекомендувала себе як відповідальний працівник, який відповідає займаній посаді, жодних претензій з приводу невиконання або неналежного виконання своїх трудових обов'язків з боку відповідача до неї не було, і хоча позивач набрала низький бал за результатами проведення атестації державного службовця, в даному випадку відсутність інших доказів, окрім рішення атестаційної комісії та подання першого заступника начальника Головного управління юстиції у м. Києві щодо звільнення ОСОБА_1, є підставою для поновлення позивача на посаді.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ № 127/16439/13-ц від 21 грудня 2016 року та Верховним Судом у постанові від 30 травня 2018 року у справі №61-5206св18 (№ 297/3092/15-ц).

Крім того, відповідно до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно з пунктом 1.3. Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 9 квітня 2008 року № 189, непрацездатність (утрата непрацездатності) - це стан здоров'я (функцій організму) людини, обумовлений захворюванням, травмою тощо, який унеможливлює виконання роботи визначеного обсягу, професії без шкоди для здоров'я.

Отже, факт тимчасової непрацездатності працівника унеможливлює виконання ним своїх трудових обов'язків з поважних причин і на законних підставах звільняє його від їх виконання та відповідальності за їх невиконання.

Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Позивач, посилаючись на те, що її було незаконно звільнено під час перебування на лікарняному, надала суду Листок непрацездатності серії АГІ №914693, згідно з яким вона перебувала на лікарняному з 15 вересня 2014 року по 29 вересня 2014 року. (т. 1, а.с. 7).

Відповідно до листа Центру первинної медико - санітарної допомоги Дарницького району м. Києва Комунального некомерційного підприємства Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація від 29 вересня 2017 року №585, за результатами здійсненої внутрішньої перевірки первинної медичної документації, встановлено, що листок непрацездатності серії АГІ №914693 був виданий лікарем первинної ланки КНП ЦПМСД Дарницького району на період непрацездатності хворої з 16 вересня 2014 року по 29 вересня 2014 року та є правомірним.

Таким чином, факт непрацездатності позивача у період з 16 вересня 2014 року по 29 вересня 2014 року підтверджений належними доказами.

Щодо розбіжностей дати початку перебування позивача на лікарняному, а саме: з 15 вересня 2014 року або з 16 вересня 2014 року, то дана обставина не є предметом дослідження та, на думку суду, суттєво не впливає на вирішення спору, оскільки оскаржуваний наказ відповідачем був винесений 16 вересня 2014 року, тому факт перебування позивача на лікарняному в цей день не спростовується жодним із документів, наданих сторонами.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позивач, у своїй заяві про збільшення позовних вимог зазначила, що не бажає бути поновленою на роботі.

Враховуючи викладене та аналізуючи положення частин 1 та 2 статті 235 КЗпП України, суд приходить до висновку про неможливість виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв'язку з визнанням звільнення таким, що здійснено без законної підстави, оскільки обов'язковою умовою для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу є поновлення позивача на роботі.

Водночас, позивач вважає, що її порушені права може бути відновлено шляхом зміни та зобов'язання відповідача внести зміни до трудової книжки стосовно дати та формулювання причини звільнення позивача з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві із звільнення з 16 вересня 2014 року за виявлену невідповідність займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації відповідно до пункту 2 частини 1 статті 40 КЗпП України на звільнення з 30 вересня 2015 року за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Записи до трудової книжки здійснюються у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58.

Так, відповідно до пункту 2.1 Інструкції, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.

Пунктом 2.3 Інструкції передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Згідно з пункту 2.10 Інструкції, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається.

У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний". Прийнятий за такою-то професією (посадою) і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки.

У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним" звільнений...і зазначається нове формулювання.

У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення.

Згідно з пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до практики, яка міститься в постанові Вищого адміністративного суду України по справі № К/800/64114/14 від 13 жовтня 2015 року та постанові Верховного Суду у справі № 821/761/17 від 11 липня 2018 року, суди повинні обов'язково перевіряти волевиявлення працівника на звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

З матеріалів справи вбачається, та не заперечується представником позивача, що позивач не зверталась до відповідача у встановлений статтею 38 КЗпП України строк з заявою про звільнення за власним бажанням, тому волевиявлення позивача на розірвання трудового договору не було.

Враховуючи зазначене, підстав для задоволення даних вимог позивача судом не встановлено, та як наслідок не вбачається підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з неправильним формулюванням причини звільнення в трудовій книжці.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 300 000, 00 грн., обґрунтовуючи вказану суму тим, що у зв'язку з прийняттям відповідачем неправомірного наказу про її звільнення з роботи, їй довелось докласти додаткових зусиль для організації свого життя та допомоги родині, що проживає у зоні проведення Антитерористичної операції (Операції об'єднаних сил). Також обґрунтовує розмір завданої моральної шкоди тим, що діями відповідача їй було завдано значних особистих моральних страждань через внесення до трудової книжки запису, що принижує її честь, гідність та професійну репутацію.

Однак, зазначена вимога позивача не підтверджена належними та допустимими доказами, та відмовляючи у її задоволенні, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 237-1 Кодексу законів про працю України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту заподіяння моральної шкоди та не доведено безпосереднього причинного зв'язку між діями чи бездіяльністю відповідача та їх наслідками у вигляді моральних чи фізичних страждань позивача.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди, заподіяної внаслідок зазначення у трудовій книжці позивача підстави звільнення за пунктом 2 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, не підлягає задоволенню у зв'язку з недоведеністю позивачем дійсного завдання їй такої шкоди страждань.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні.

Поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині скасування наказу від 16 вересня 2014 року №2167/03 «Про звільнення ОСОБА_1.». Суд не знаходить підстав для задоволення решти позовних вимог, з підстав, викладених вище.

Керуючись положеннями статей 2, 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса проживання: АДРЕСА_3) до Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д) про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві (, адреса: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д) від 16 вересня 2014 року №2167/03 «Про звільнення ОСОБА_1.» з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у м. Києві.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2, адреса проживання: АДРЕСА_3)

Боржник: Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: 01001, м. Київ, пров. Музейний, 2-Д)

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Є.В. Аблов