Справа № 1.380.2019.000192
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000192
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2-К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Городоцький районний відділ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Городоцький районний відділ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог ОСОБА_3 просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1190 о/с від 22.12.2018 року в частині звільнення з 16 квітня 2017 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС;

- поновити ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 17.04.2017 року;

- стягнути з ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 04.12.2018 року по 19.02.2019 року у розмірі 10469,94 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач ГУ МВС України у Львівській області протиправно повторно звільнив позивача з займаної посади інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області, у звязку зі скороченням штатів. Позивач зазначає, що наказом ГУ МВС України у Львівській області від 22.12.2018 року № 1190 о/с про звільнення вона повторно звільнена з посади, проте відповідач не запропонував їй іншої посади незважаючи на подання Позивачем рапорту про бажання продовження служби, що суперечить Прикінцевим та перехідним положенням Закону України Про Національну поліцію звільнення з роботи працівників міліції через скорочення штатів можливе лише при відмові від проходження служби в поліції. При винесенні наказу також не враховано того, що позивач має дитину віком до трьох років, а нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які вагітні та мають дітей віком до трьох років при ліквідації установи, тому при вирішенні цього спору підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства закріплені КЗпП України. Вважає, що звільнення без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю.

Відповідачем ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Третя особа не забезпечила явки представника в судове засідання, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Ухвалою суду від 18.01.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 31.01.2019 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду.

Заслухавши доводи представника позивача та представника позивача, зясувавши обставини, на які позивач і відповідач посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, мотивуючи наступним.

Судом встановлено наступне.

Позивач проходила службу в органах внутрішніх справ України з 14.08.2006 та наказом ГУ МВС України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.2015 року звільнена у запас Збройних Сил за п.64 "г" (через скорочення штатів).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2016 у справі № 813/619/16, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2016, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області № 848 о/с від 06.11.2015 року, поновлено позивача на посаді.

11.04.2017 року наказом № 1021 о/с ГУ МВС України у Львівській області скасовано наказ № 848 о/с, а позивача поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС з 07.11.2015 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 11.04.2017 року №1047 о/с позивача повторно звільнено з посади.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 року у справі № 813/1733/17 визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області № 1047 о/с від 11.04.2017 в частині звільнення у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області, поновлено позивача на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області з 12.04.2017 року.

На виконання вказаної постанови суду ОСОБА_4 управлінням МВС України у Львівській області поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_3, а відповідно до наказу ГУ МВС України у Львівській області від 29.08.2017 № 1080 о/с позивача звільнено з посади інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області з 12.04.2017 на підставі п. 64 "г" (через скорочення штатів).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2018 року у справі № 813/3140/17 визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1080 о/с від 29.08.2017 в частині звільнення з 12.04.2017 у запас Збройних Сил України за п.64 "г" (через скорочення штатів) ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, поновлено позивача на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 13.04.2017 року.

На виконання вказаного рішення суду наказом № 1130 о/с від 23.03.2018 року ГУ МВС України у Львівській області скасовано наказ № 1080 о/с, а позивача поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС з 13.04.2017 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 23.03.2018 року №1131 о/с позивача вкотре звільнено з посади з 13.04.2017 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року у справі № 813/1375/18 визнано протиправним та скасовано наказ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1131 о/с від 23.03.2018 року в частині звільнення з 13 квітня 2017 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС. Поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 14.04.2017 року.

На виконання вказаного рішення суду наказом № 1157 о/с від 03.08.2018 року ГУ МВС України у Львівській області скасовано наказ № 1131 о/с, а позивача поновлено на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС з 14.04.2017 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 03.08.2018 року №1158 о/с позивача звільнено з посади з 14.04.2017 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 року у справі № 1340/3761/18 визнано протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1158 о/с від 03.08.2018 року в частині звільнення з 14 квітня 2017 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС; поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 15.04.2017 року; стягнуто з ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03.08.2018 року по 24.09.2018 року, в сумі 7114,19 грн. (сім тисяч сто чотирнадцять грн..) гривень 19 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 2953 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят три) грн.. 03 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допущено до негайного виконання.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 09.10.2018 року №1171 о/с позивача звільнено з посади з 15.04.2017 року.

Львівським окружним адміністративним судом 03 грудня 2018 року прийнято рішення у справі №1340/5030/18, яким визнано протиправним та скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області №1171 о/с і поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділу Городоцького районного відділу ГУМВС у Львівській області з 16.04.2017 року.

На підставі вище вказано рішення суду видано ГУ МВС України у Львівській області наказ №1188 о/с 22.12.2018 року, яким поновлено ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділу Городоцького районного відділу ГУМВС у Львівській області з 16.04.2017 року.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 22.12.2018 року №1190 о/с ОСОБА_3 звільнено з посади з 16.04.2017 року.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд дослідивши обставини справи на підставі наданих матеріалів та норм чинного законодавства дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин у справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

У відповідності до вимог ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про міліцію " порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням.

Так, пунктом 64 "г" вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 184 КЗпП України встановлені окремі гарантії при прийнятті на роботі і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років.

Згідно з частиною 3 статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років ( до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 "Про практику розгляду трудових спорів" (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Національну поліцію" Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

ОСОБА_5 опублікований 06.08.2015 в газеті "Голос України" та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

З врахуванням змісту наведеної норми, суд вважає, що у відповідача ГУ МВС України у Львівській області відсутній обов'язок щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначені особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного у вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Отже, Законом України "Про Національну поліцію" передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

У цьому контексті слід також зазначити, що пункти 9 та 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачають вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції до 06.11.2015 включно. ОСОБА_5 норми є імперативними, тобто неприйняття працівника міліції на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для його звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19.01.2016 у справі № 810/1783/13а, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у вказаному випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ " ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

Проте, в Законі України "Про Національну поліцію" та постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які покладались на органи міліції.

Таким чином, у спірному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Суд вважає, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст.3 Закону України "Про міліцію " та ст.2 Закону України "Про Національну поліцію " відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Суд також враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію " не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що в спірному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст.49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст.49-2 КзпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Згідно з матеріалами справи, ГУ МВС України у Львівській області у встановлений законодавством строк не запропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Суд встановив, що при прийнятті оскарженого наказу від 22.12.2018 року №1190 о/с відповідачем також взято до уваги позицію Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) відповідно до якої принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при звільненні працівників поліції (зокрема, встановлення вичерпного переліку підстав у звязку з якими забороняється звільнення працівника), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Суд зауважує, що саме на ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області покладено обов'язок працевлаштувати позивача у спосіб, достатній для відновлення прав останнього, що передбачає можливість подальшого використання позивача на службі шляхом поновлення на посаді.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 22.12.2018 року №1190 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС у запас за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

Оскільки, відповідачем трудові гарантії позивача були порушені, у зв'язку із чим повинні бути відновлені шляхом поновлення її на посаді, з якої його було незаконно звільнено, з урахуванням викладеного, на підставі вимог частини 2 статті 11 КАС України та пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд вважає за необхідне поновити позивача на тій посаді та у тому органі, з якого вона була протиправно звільнена, а саме на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького РВ ГУ МВС України у Львівській області.

У зв'язку з протиправністю наказу відповідача від 22.12.2018 року № 1190 о/с "Про звільнення " та з урахуванням абзацу 2 пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, згідно з яким днем звільнення вважається останній день роботи, позивача належить поновити з 17.04.2017 року.

Щодо розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яке підлягає виплаті позивачу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким нормативно-правовим актом є постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 N 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" (далі- Порядок). ОСОБА_5 постановою визначено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно з ч. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд звертає увагу, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2018 року у справі № 813/3140/17 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.06.2017 року по 11.01.2018 року в сумі 20268,73 грн. за виключенням податків і зборів.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року у справі № 813/1375/18 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12.01.2018 року по 06.07.2018 року в сумі 23624, 48 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.09.2018 року у справі № 1340/3761/18 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.08.2018 року по 24.09.2018 року в сумі 7114,19 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року у справі № 1340/5030/18 на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03.08.2018 року по 24.09.2018 року в сумі 9396,10 грн. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Таким чином, тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок прийняття протиправного наказу відповідача від 22.12.2018 року №1190 о/с необхідно обраховувати з 04.12.2018 року по 19.02.2019 року, що становить 78 календарних дні.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18.05.2016 року у справі за №813/619/16, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.06.2017 у справі №813/1733/17 та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.01.2018 року у справі № 813/3140/17 встановлено обставину, що середньоденна заробітна плата позивача становить 134,23грн., а розмір грошового забезпечення за один місяць - 2953,03 грн.

З огляду на наведене, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу становить 10469,94 грн. (134,23грн. х 78 день) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 22.12.2018 року №1190 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ з 16.04.2017 року. Позивач проходила службу саме в органах внутрішніх справ України. Крім того, судом визнано протиправним та скасовано вищевказаний наказ про звільнення позивача та поновлено її на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Таким чином, орган з якого підлягає стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача є ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, як суб'єкт владних повноважень, не довело правомірності своїх дій при прийнятті наказу від 22.12.2018 року №1190 о/с про звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ у запас за п.64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів), а відтак такий наказ є протиправним.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір з сторін не належить стягувати.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та таким що слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, 371 підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1190 о/с від 22.12.2018 року в частині звільнення з 16 квітня 2017 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 г (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3 з посади інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ГУМВС.

Поновити ОСОБА_3 на посаді інспектора слідчого відділення Городоцького районного відділу ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 17.04.2017 року.

Стягнути з ОСОБА_4 управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.12.2018 року по 19.02.2019 року, в сумі 10469,94 грн. (десять тисяч чотириста шістдесят девять гривень 94 коп.) з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 2953 (дві тисячі девятсот пятдесят три) грн. 03 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 28.02.2019.

Суддя Р.М. Брильовський