Справа № 240/4730/18
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2019-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4730/18

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк М.Ф.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

01 березня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року (повне рішення складено 26.11.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2018 року позивач, ОСОБА_2, звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області протиправними та зобов'язання надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, викладену у листі від 23.03.2018року.

Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 21 листопада 2018 року позов задовольнив частково. Визнав протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області надати дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою для відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області, викладену у листі від 23.03.2018. Судове рішення мотивоване тим, що оскаржувана відмова, викладена в листі відповідача від 23.03.2018, винесена не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним земельним законодавством, а тому є протиправною.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що заява позивача надійшла ще 06.02.2018, а оскаржуване рішення прийнято 23.03.2018 та за результатами розгляду вказаного клопотання була надана відмова, викладена в листі від 23.03.2018, в якій зазначено про неможливість використання вказаної земельної ділянки у зв'язку із її нераціональним розміщенням. Вважає, що дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність, а вимоги про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Позивач не подав відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 05.02.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.02.2018 позивач звертався до відповідача з клопотанням про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області. До вказаного клопотання були долучені графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування та розмір земельної ділянки.

Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду вказаного клопотання листом від 23.03.2018 відмовило позивачу в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, так як в ході розгляду звернення "були виявлені землі, які не можуть бути використані іншими власниками та землекористувачами у зв'язку з нераціональним розміщенням бажаної земельної ділянки". При цьому своє рішення відповідач мотивував нормами положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року N 14.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з п. "б" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені у статті 116 Земельного кодексу України, зокрема частиною першою та другою цієї статті передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

При цьому, згідно з п. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам визначені статтею 121 Земельного кодексу України. Так, відповідно до п. "б" ч. 1 вищезазначеної статті громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до абз. 1 ч. 7 вказаної статті Земельного кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, Земельний кодекс України визначає вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування, при цьому зобов'язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов'язковим.

Як встановлено судом першої інстанції при дослідженні в судовому засіданні оскаржуваного листа відповідача від 23.03.2018, що в ньому відсутні посилання про невідповідність місця розташування земельної ділянки, зазначеної позивачем в своєму клопотанні від 06.02.2018року: вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів; вимогам генерального плану Андрушівського району; вимогам іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель цієї ж адміністративно-територіальної одиниці; вимогам проектів землеустрою щодо впорядкування території цих же населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Також, із матеріалів справи встановлено, що відповідач, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача, посилався на те, що в ході розгляду поданих позивачем документів виявлені землі, які не зможуть бути використані іншими власниками та землекористувачами у зв'язку з нераціональним розміщенням бажаної ним земельної ділянки, що не є підставою для відмови особі в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в користування, передбаченою ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України. Крім того, жодних доказів на підтвердження нераціонального розміщення бажаної позивачем земельної ділянки відповідач не надав.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач, відмовляючи у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, посилаючись на нераціональне розташування бажаної позивачем земельної ділянки, вийшов за межі наданих йому Земельним кодексом України повноважень.

Слід також зазначити, що відповідачем також порушено вимоги ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, в частині строку розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки за результатами розгляду звернення позивача від 06.02.2018 відповідачем ухвалено оскаржуване рішення лише 23.03.2018, тобто в термін, що перевищує місячний строк з дня реєстрації такого клопотання.

Доводи апеляційної скарги, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17, дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням, без якого не може бути реалізоване право на отримання земельної ділянки у власність, колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади.

Одночасно, «принцип мовчазної згоди», визначений статтею 118 Земельного кодексу України, передбачає виключно право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.07.2018 у справа №806/3095/17.

Слід також зазначити, що колегія суддів Верховного Суду у складі Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у справі №509/4156/15-а (адміністративне провадження №К/9901/7504/18) відступила від правового висновку, висловленого у постанові від 14 березня 2018 року у справі №804/3703/16 (провадження №К/9901/1529/17), що рішення суб'єкта владних повноважень на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою не має правового значення і не порушує прав особи та сформулювала наступний правовий висновок.

Частина десята статті 118 ЗК України у взаємозв'язку із положеннями Кодексу адміністративного судочинства і конституційним правом особи на судовий захист, свідчить про те, що відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути предметом судового оскарження, оскільки, фактично, створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу. У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб'єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред'являються до рішень суб'єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що використання особою права замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу не позбавляє обов'язку відповідача розглянути заяву згідно із чинним законодавством та прийняти відповідне рішення.

Отже, якщо зацікавлена особа замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу у встановлений строк, вона не позбавляється права на оскарження бездіяльності відповідного органу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана відмова, викладена в листі відповідача від 23.03.2018, в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області винесена не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним земельним законодавством, а тому є протиправною.

З урахуванням правових позицій Верховного Суду викладених в постанові від 14.08.2018 справа №806/1045/17 (адміністративне провадження №К/9901/34917/18) порушене право позивача підлягало судовому захисту та могло бути поновлено виключно шляхом визнання протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області в наданні дозволу ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га, яка розташована на території Любимівської сільської ради Андрушівського району Житомирської області.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Драчук Т. О.