Справа № 817/1247/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4614/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Глушка І.В.,

секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві на рішення Рівненського окружного адміністративного суду (головуючий суддя - Друзенко Н.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Рівне о 14 год 45 хв. 22 червня 2018 року, повне судове рішення складено 02 липня 2018 року, у справі №817/1247/18 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

04.05.2018 Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві, просила визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1858-17 від 07.05.2015.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому обов'язок сплати земельного податку не ставиться в залежність від факту реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України, та виникає у фізичної особи з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Суд першої інстанції врахував, що нежитлове приміщення загальною площею 477,7 кв.м, яке розташоване у багатоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_1, а відповідно, і приналежна до нього земельна ділянка, впродовж 2015 року використовувалися ФОП ОСОБА_3 у власній господарській діяльності, від якої за цей період вона отримала прибуток в сумі 596 000 грн., що був оподаткований шляхом сплати відповідних сум єдиного податку. Враховуючи наведене, а також той факт, що позивач в цей період знаходилась на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, була платником єдиного податку третьої групи і використовувала приміщення разом із приналежною до нього земельною ділянкою для провадження своєї господарської діяльності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що нарахування позивачу податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за 2015 рік є протиправним. Разом з тим, суть господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 не полягала у здаванні у найм приміщення площею 477,7 кв.м, яке розташоване у багатоповерховому будинку за вказаною адресою. З огляду на наведене, за результатами судового розгляду справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві №1858-17 від 07.05.2015 не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, порушує права та законні інтереси платника податків, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідного рішення суб'єкта владних повноважень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна податкова інспекція у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у разі придбання будівлі або споруди на підставі цивільно-правової угоди, фізична особа (ФОП) повинна з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно сплачувати земельний податок на загальних підставах на земельну ділянку, на якій розташована така будівля (споруда, її частина), з урахуванням площі прибудинкової території. Скаржник вказує, що спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання зобов'язань із сплати податків, умовою несплати земельного податку за спрощеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання використовує цю земельну ділянку для господарської діяльності. Також вказує, що позивач не оспорює правильність здійсненого розрахунку земельного податку.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку ст.230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_3 зареєстрована Виконавчим комітетом Рівненської міської ради як фізична особа-підприємець 21.06.2006, серед основних видів діяльності : надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, організовування інших видів відпочинку та розваг, консультування з питань комерційної діяльності й керування.

ФОП ОСОБА_3 з січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування та зареєстрована як платник єдиного податку, група та ставка платника єдиного податку - 3 (а.с.66).

Оскільки за даними ІТС «Податковий Блок» за ОСОБА_3 обліковується земельна ділянка під нежитловим приміщенням, що розташоване за адресою : АДРЕСА_1, площею 0,033981 га, яка відноситься до 10 економіко-планувальної зони, грошова оцінка в межах зони до 01.07.2015 становить 1685,95 грн./кв.м, починаючи з 01.07.2015 - 2931,18грн./кв.м, ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м.Києві сформовано податкове повідомлення-рішення від 07.05.2015 №1858-17 на суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб на суму 48549,72 грн. (а.с.130), про яке ОСОБА_3 дізналась у 2017 році.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, незаконним, таким, що винесено з порушенням чинного законодавства, ОСОБА_3 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - ПК України) встановлено, що земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу).

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі (юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди - пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України).

Статтею 270 ПК України встановлено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Згідно з ст.271 ПК України базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (пункт 271.2 статті 271 ПК України).

Відповідно до статті 285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Відповідно до пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 ПК України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

За правилами пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Згідно з долученими до матеріалів справи договором купівлі-продажу 13/100 часток нежитлових приміщень від 08.09.2011, договором купівлі-продажу 19/100 часток нежитлових приміщень від 04.05.2011, витягом про державну реєстрацію прав від 23.09.2011, витягом про державну реєстрацію прав від 01.06.2011 (а.с.75-87) ОСОБА_3 на праві приватної власності належать нежитлові приміщення загальною площею 477,7 кв.м., що становить 32/100 часток будинку загальною площею 1490,8 кв.м. за адресою 6 АДРЕСА_1.

Частинами 1 та 2 статті 120 Земельного кодексу України, в редакції на час набуття позивачем права власності на нежитлові приміщення, встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином перехід права власності на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, унормовують положення статті 377 Цивільного кодексу України у відповідній редакції.

Таким чином, власник нежитлового приміщення, яке є частиною будинку, сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території, з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Фізична особа - власник нежилого приміщення є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Водночас, пунктом 269.2 статті 269 ПК України встановлено, що особливості справляння податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пунктом 291.3 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 ПК України фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з підпунктом 3 пункту 291.4 статті 291 ПК України до третьої групи платників єдиного податку належать фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб'єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 20000000 гривень.

Відповідно до підпункту 4 пункту 297.1 статті 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності.

Отже, відповідно до вказаних правових норм спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 статті 297 Податкового кодексу України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою. Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності, можливість звільнення від сплати цього податку за інших умов не встановлена.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 19 червня 2018 року (справа №814/3427/13-а), від 15 січня 2019 року (справа №826/25591/15), від 26 червня 2018 року (справа №826/14081/16).

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З матеріалів справи встановлено, що нежитлові приміщення площею 477,7 кв.м за адресою : АДРЕСА_1, позивач впродовж 2015 року використовувала у власній господарській діяльності, від якої за цей період вона отримала прибуток в сумі 596000 грн., з якого сплачені відповідні суми єдиного податку.

Так, відповідно до договору оренди приміщення виставкового залу № 1/01-12 від 01.12.2012 ФОП ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання виконати для ТОВ «Бритмарк» комплекс робіт/послуг по організації участі ТОВ «Бритмарк» у виставках предметів живопису (картин, гравюр та ін.) у приміщенні виставкового залу за адресою : АДРЕСА_1, площею 477,7 кв.м, а ТОВ «Бритмарк» зобов'язалося сплатити орендну плату за виконання комплексу таких робіт/послуг. Загальний розмір плати за виконання комплексу робіт/послуг визначено сторонами на рівні 50 000 грн. на місяць (а.с.50-52).

Виконання сторонами умов зазначеного договору впродовж 2015 року підтверджено долученими до матеріалів справи актами прийому-передачі виконаних робіт послуг від 01.03.2015, від 17.05.2015, від 26.07.2015, від 20.09.2015, від 15.11.2015 та від 11.01.2016 (а.с.53-58), а також копіями афіш про проведення виставок і скріншотів афіш-реклам з виставок, де організатором аукціонів та виставок зазначено ОСОБА_3 (а.с.38-49).

Відповідно до долучених до матеріалів справи копій банківських виписок у 2015 році за надані послуги / виконані роботи ФОП ОСОБА_3 отримала від ТОВ «Бритмарк» кошти загальною сумою 596 000 грн. (а.с.25-37).

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що зважаючи на суть наданих ФОП ОСОБА_3 послуг / виконаних робіт, які були предметом договору № 1/01-12 від 01.12.2012, сама назва такого договору не має правового значення, так як не розкриває суть відповідних господарських операцій, а правовідносини, які виникли між позивачем та ТОВ «Бритмарк» за своїм змістом не можуть розглядатися як орендні, оскільки ТОВ «Бритмарк» фактично не отримувало зазначене приміщення у користування, а лише надавало ФОП ОСОБА_3 для експонування предмети живопису, і саме позивач в належному їй приміщенні організовувала і проводила виставки, забезпечувала функціонування таких, в тому числі, виготовляла каталоги, проспекти, діапозитиви, розміщувала рекламу, що відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо надання позивачем вказаного приміщення в найм (оренду), не використання такого позивачем в господарській діяльності, а отже наявності правових підстав для нарахування та сплати земельного податку.

За таких обставин, враховуючи, що позивач протягом 2015 року використовувала належні їй на праві власності нежитлові приміщення у своїй господарській діяльності та мала статус платника єдиного податку третьої групи, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що наявність таких двох умов звільняє позивача від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку) за 2015 рік, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо протиправності нарахування позивачу податкового зобов'язання зі сплати податку за землю за 2015 рік.

Щодо покликань скаржника на те, що згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцем здійснення господарської діяльності позивача є АДРЕСА_2, а земельна ділянка, на яку нараховувався податок знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, оскільки фізична особа вправі здійснювати діяльність за кількома адресами одразу.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст. 6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення відповідачем податкового повідомлення-рішення №1858-17 від 07.05.2015, на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м.Києві залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2018 року у справі №817/1247/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
І. В. Глушко
Повне судове рішення складено 01.03.2019