Справа № 0340/1667/18
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/208/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

з участю секретаря - Болюк Н. В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Решетника О. Л.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 0340/1667/18 (рішення ухвалене о 10:40 год. у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Димарчук Т. М., повний текст рішення виготовлено 19 листопада 2018 року) за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області), в якому, з врахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20 вересня 2018 року, просила: скасувати податкові повідомлення-рішення від 07 червня 2018 року № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316, № 0-0316.

Позов обґрунтовувала посиланням на те, що визначальним критерієм для звільнення від сплати податку у спірних правовідносинах є цільове призначення об'єкту нерухомого майна, тобто при визначенні об'єкта оподаткування визначальними ознаками є статус нерухомості (об'єкт оподаткування), а не ознаки її власника (платник податку). Зазначала, що нежитлові приміщення - майнові комплекси, що знаходяться у с. Верба та с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, призначені для використання у сільськогосподарській діяльності та є відповідно будівлями сільськогосподарського призначення та передані нею в користування ФГ «ПАН ПРОДУКТ», головою та засновником якого є вона, а відтак вказані нежитлові будівлі в силу норм пункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування. Приміщення виробничого цеху та прохідної, що знаходиться по вул. Ільїна у м. Володимир-Волинську Волинської області, відносяться до будівель промисловості та передані нею в оренду ТзОВ «Панські ковбаски» за цільовим призначенням (використанням) - розміщення та функціонування обладнання з виробництва м'ясних консерв, переробки м'яса та м'ясопродуктів, зберігання м'ясної сировини. Тому відповідно до пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України вони також не є об'єктом оподаткування. Крім того, вказувала, що зверталась до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) із скаргою на податкові повідомлення-рішення, що є предметом оскарження у даній справі, яка отримана контролюючим органом 09 липня 2018 року. Рішенням ДФС України від 24 липня 2018 року строк розгляду скарги продовжено до 06 вересня 2018 року. Однак рішення ДФС України від 30 серпня 2018 року про результати розгляду скарги надійшло на її поштову адресу лише 06 листопада 2018 року. А з інформацією із офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» дане поштове відправлення відправлено адресату 02 листопада 2018 року, тобто після закінчення строку розгляду скарги. Тому, на її думку, відповідно до вимог абзацу 2 пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків, що є окремою підставою для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись із зазначеною постановою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позовні вимоги, зазначаючи, що суд першої інстанції надав їм помилкову оцінку.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, посилаючись на викладені в ній обставини, просили скаргу задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, зазначив, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального і процесуального права, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції слід змінити з наступних підстав.

07 червня 2018 року ГУ ДФС у Волинській області винесло податкові повідомлення-рішення, якими ОСОБА_3 визначено суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, за податковий період 2017 рік, а саме: № 0-0316 на суму 151,68 грн., № 0-0316 на суму 414,40 грн., № 0-0316 на суму 83,84 грн., № 0-0316 на суму 3299,20 грн., № 0-0316 на суму 4059,52 грн., № 0-0316 на суму 3935,04 грн., № 0-0316 на суму 4064,00 грн., № 0-0316 на суму 4149,12 грн., № 0-0316 на суму 3168,00 грн., № 0-0316 на суму 4149,12 грн., № 0-0316 на суму 4149,12 грн., № 0-0316 на суму 3168,00 грн., № 0-0316 на суму 3168,00 грн., № 0-0316 на суму 1706,88 грн., № 0-0316 на суму 2115,84 грн., № 0-0316 на суму 1751,04 грн., № 0-0316 на суму 261,76 грн., № 0-0316 на суму 77,76 грн., № 0-0316 на суму 263,36 грн., № 0-0316 на суму 71,04 грн., № 0-0316 на суму 3952,00 грн., № 0-0316 на суму 2409,60 грн., № 0-0316 на суму 2197,44 грн., № 0-0316 на суму 153,92 грн., № 0-0316 на суму 16,64 грн., № 0-0316 на суму 17,28 грн., № 0-0316 на суму 200,64 грн., № 0-0316 на суму 204,80 грн., № 0-0316 на суму 769,60 грн., № 0-0316 на суму 25044,80 грн., № 0-0316 на суму 25196,80 грн., № 0-0316 на суму 1067,20 грн., № 0-0316 на суму 4083,20 грн., № 0-0316 на суму 9584,00 грн., № 0-0316 на суму 3894,40 грн., № 0-0316 на суму 2188,80 грн., № 0-0316 на суму 5868,80 грн., № 0-0316 на суму 1950,40 грн., № 0-0316 на суму 88,80 грн., № 0-0316 на суму 1088,00 грн., № 0-0316 на суму 11174,40 грн., № 0-0316 на суму 12859,20 грн., № 0-0316 на суму 12940,80 грн., № 0-0316 на суму 25043,20 грн., № 0-0316 на суму 10028,80 грн., № 0-0316 на суму 9560,00 грн., № 0-0316 на суму 13188,80 грн., № 0-0316 на суму 15528,00 грн., № 0-0316 на суму 7940,80 грн., № 0-0316 на суму 397,12 грн.

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, ОСОБА_3 оскаржила їх в адміністративному порядку, надіславши 03 липня 2018 року до ДФС України скаргу, в якій просила скасувати їх повністю. Скарга отримана ДФС України 09 липня 2018 року.

Рішенням ДФС України від 24 липня 2018 року № 10691/4/99-99-11-02-01-14 розгляд скарги було продовжено до 06 вересня 2018 року.

До закінчення процедури адміністративного оскарження позивач 21 серпня 2018 року звернулась до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивач надала копію рішення Державної фіскальної служби України від 30 серпня 2018 року № 13149/4/99-99-11-02-01-14, яким її скаргу було залишено без задоволення, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення - без змін.

При цьому, позивач зазначила, що копію рішення ДФС України від 30 серпня 2018 року про результати розгляду скарги їй було надіслано 02 листопада 2018 року, а рішення надійшло на її поштову адресу 06 листопада 2018 року, на підтвердження чого надала інформацію із офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» та копію поштового конверта.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлове приміщення - виробничий цех, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Володимир-Волинський, вул. Ільїна, 1а, не підпадає під дію підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства. Нежитлові приміщення - майнові комплекси, що знаходяться у с. Верба та с. Федорівка Володимир-Волинського району Волинської області, не підпадають під дію підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки не використовуються позивачем безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Такі висновки суду першої інстанції суд вважає помилковими, враховуючи наступне.

Підпунктом 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України встановлено, що податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Перелік об'єкт нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, визначено підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Зокрема, відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Проаналізувавши зміст підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд вважає, що підставою віднесення визначених ним об'єктів нерухомості до таких, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є належність цих будівель (споруд) до певного класу та їх функціональне призначення, у спірному випадку - належність до будівель промисловості.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 є власником, зокрема, виробничого цеху з прохідною, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 2605,60 кв. м.

Визначення приналежності будівлі до певного класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим і введеним в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 (далі - ДК 018-2000), який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Клас 125 ДК 018-2000 «Будівлі промислові та склади» включає клас 1251 «Будівлі промислові», який, в свою чергу, складається з дев'яти груп будівель і споруд, серед яких - група 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості».

Будівлі виробничого цеху з прохідною, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 були передані позивачем в оренду ТзОВ «Панські ковбаски» на підставі укладеного між ними договору від 01 липня 2010 року, згідно з умовами якого цільовим використанням об'єктів оренди є розміщення та функціонування обладнання по виробництву м'ясних консерв, переробки м'яса та м'ясопродуктів, зберігання м'ясної сировини.

Висновки суду першої інстанції, який погодився з доводами відповідача про те, що зазначений виробничий цех не підпадає під дію підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки перебуває у власності фізичної особи, а не промислового підприємства, суд вважає помилковими, оскільки зазначеними чи іншими нормами цього Кодексу не встановлено додаткових умов та підстав для застосування пільги, передбаченої цією нормою.

За наведених обставин суд вважає, що даний виробничий цех належить до будівель промисловості, а саме до будівель підприємств харчової промисловості, призначений і безпосередньо використовується у харчовій промисловості, а тому, з врахуванням вказаних положень ДК 018-2000, суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що він є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та не підпадає під дію підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у зазначеній частині, мотивував свої висновки підставами, не передбаченими законодавством, внаслідок помилкового трактування положень підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не є об'єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Проаналізувавши зміст підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд зазначає, що, на відміну від підпункту «є», підставою віднесення визначених ним об'єктів нерухомості до таких, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є дві умови: віднесення цих будівель (споруд) до певного класу та їх функціональне призначення, у спірному випадку - належність до будівель сільськогосподарського призначення і їх призначення для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; належність таких будівель (споруд) сільськогосподарським товаровиробникам.

ОСОБА_3 є власником, зокрема, таких об'єктів нерухомого майна: майнового комплексу загальною площею 12020,50 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до складу якого входять котельня, корівники, молочний блок, зерносклади, критий тік, гараж, водонапірна башта, вагова, свинарник, телятники, вівчарник; майнового комплексу загальною площею 2605,60 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 16915,24. кв. м; виробничого цеху з прохідною, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, до складу якого входять електростанція, котельня, зерносклад, критий тік, гаражі, вагова, свинарники, будинок побуту, кормоцех, конюшня, забійний цех, ветеринарна лабораторія, гноєсховища, приміщення для інвентаря, приміщення для обслуговування водонапірних башт, склад, санітарний пропускник, приміщення АВМ.

Клас 127 ДК 018-2000 «Будівлі нежитлові інші» включає клас 1271 «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства», який, в свою чергу, складається з дев'яти груп будівель і споруд, серед яких - групи 1251.1 «Будівлі для тваринництва», 1271.3 «Будівлі для зберігання зерна», 1271.9 «Будівлі сільськогосподарського призначення інші».

Оцінивши склад зазначених вище майнових комплексів, які належать позивачу, суд вважає, що будівлі, з яких вони складаються, є будівлями сільськогосподарського призначення згідно із зазначеними положеннями ДК 018-2000.

Водночас, суд враховує, що, як зазначено вище, обов'язковою умовою для застосування пільги, встановленої підпунктом «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є належність визначених ним будівель (споруд) сільськогосподарським товаровиробникам.

Визнання поняття сільськогосподарського товаровиробника надане у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, згідно з яким сільськогосподарський товаровиробник - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 у спірному випадку не є сільськогосподарським товаровиробником в розумінні наведеної норми.

Щодо посилання позивача на ту обставину, що зазначені нежитлові приміщення вона передала в користування Фермерському господарству «ПАН ПРОДУКТ» на підставі укладеного між ними договору користування майном від 20 грудня 2016 року та що відповідно до статуту фермерського господарства вона є його засновником і головою, а також на те, що господарство створене для виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації, суд зазначає, що дані обставини не свідчать про те, що ОСОБА_3 як фізична особа - власник зазначеного вище майна є сільськогосподарським товаровиробником.

За наведених обставин суд приходить до висновку про те, що зазначені нежитлові приміщення (майнові комплекси) є об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і на них у спірному випадку не поширювалась дія підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд зазначає, що, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_3 посилалась також на те, що подана нею скарга на оскаржеі податкові повідомлення-рішення є задоволеною в зв'язку із ненадісланням їй у встановлений законом строк рішення про результати розгляду даної скарги.

Однак суд першої інстанції всупереч вимогам статей 9, 242, 244, 246 Кодексу адміністративного судочинства України не дослідив належним чином зазначених питань і не надав їм мотивованої оцінки.

Суд вважає, що дана обставина має суттєве значення для вирішення спору, оскільки позивач вказує, що наявними у неї доказами підтверджується факт направлення контролюючим органом рішення про результати розгляду її скарги з порушенням строків, встановлених пунктом 56.9 статті 56 Податкового кодексу України, а без належного дослідження цих доказів висновки суду першої інстанції не можна вважати таким, що ґрунтується на повному та всебічному з'ясуванні всіх обставин справи.

Відповідно до пунктів 56.1-56.3 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов'язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Пунктами 56.8, 56.9 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Процедуру оскарження платниками податків податкових повідомлень-рішень або інших рішень контролюючих органів (далі - рішення) під час адміністративного оскарження визначено Порядком оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду контролюючими органами, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 21 жовтня 2015 року № 916, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2015 року за № 1617/28062 (далі - Порядок № 916).

Відповідно до пунктів 1, 2, 5 розділу IX Порядку № 916 контролюючий орган у разі розгляду скарги перевіряє правомірність та обґрунтованість рішення, що оскаржується, та приймає рішення про результати розгляду скарги.

За результатами розгляду скарги контролюючий орган приймає одне з таких рішень: 1) повністю задовольняє скаргу платника податків та скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 2) частково задовольняє скаргу платника податків та в окремій частині скасовує рішення контролюючого органу, яке оскаржується; 3) залишає скаргу без задоволення, а рішення контролюючого органу, яке оскаржується, без змін; 4) зменшує (збільшує) суму грошового зобов'язання.

Відповідно до змісту наведених норм, платник податків має право звернутися із скаргою про перегляд податкового повідомлення-рішення до контролюючого органу вищого рівня, який зобов'язаний розглянути скаргу у встановлений законом строк, прийняти рішення в межах визначених законом повноважень і надіслати платнику податків відповідне рішення.

Абзацами 2, 3 пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України встановлено, що якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків. Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

При цьому, суд наголошує, що згідно з вимогами цієї норми контролюючий орган повинен не лише прийняти рішення за результатами розгляду скарги платника податків у вказані строки, а й надіслати платнику податків це рішення в межах цього строку.

Проаналізувавши зміст даної норми, суд вважає, що юридичним наслідком порушення контролюючим органом встановленого нею або продовженого рішенням керівника цього органу (його заступника) строку розгляду скарги платника податків, тобто ненаправлення впродовж цих строків платнику податків вмотивованого рішення за результатами розгляду скарги, є визнання скарги такою, що повністю задоволена на користь платника податків з наступного за днем закінчення зазначених строків дня.

Визнання скарги повністю задоволеною на користь платника податків означає, що оскаржені податкові повідомлення-рішення контролюючого органу з цього часу припинили регулюючу дію та не створюють для платника податків жодних обов'язків і юридичних наслідків.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права висловлений Верховним Судом у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 826/500/15 (провадження № К/9901/9021/18).

В матеріалах справи відсутні належні докази надіслання ОСОБА_3 рішення ДФС України від 30 серпня 2018 року № 13149/4/99-99-11-02-01-14 про результати розгляду її скарги у строк, встановлений пунктом 56.9 статті 56 Податкового кодексу України (з врахуванням продовження цього строку рішенням ДФС України від 24 липня 2018 року № 10691/4/99-99-11-02-01-14), а саме до 06 вересня 2018 року.

Водночас, із наданих позивачем та її представником пояснень і письмових доказів суд встановив, що копію зазначеного рішення ДФС України ОСОБА_3 було надіслано ГУ ДФС у Волинській області 01 листопада 2018 року, а рішення надійшло на її поштову адресу 06 листопада 2018 року, що підтверджується наданою позивачем копією поштового конверта з відбитком календарного штемпеля поштового відділення із зазначенням дати подання письмової кореспонденції для пересилання 01 листопада 2018 року та штриховим кодовим ідентифікатором за № 340, а також інформацією з офіційного веб-сайту ПАТ «Укрпошта» щодо зазначеного поштового відправлення, згідно з якою відправлення було прийняте поштовим відділенням 01 листопада 2018 року та вручено адресату 06 листопада 2018 року.

Надана відповідачем роздруківка інформації з інформаційно-аналітичної системи ДФС України, згідно з якою рішення ДФС України від 30 серпня 2018 року № 13149/4/99-99-11-02-01-14 було направлено позивачу цього ж дня і отримане останньою 16 вересня 2018 року, на думку суду, не є належним доказом направлення цього рішення, зважаючи на таке.

Згідно з пунктами 5, 6, 7 розділу IX Порядку № 916 рішення за результатами розгляду скарги платника податків приймає керівник контролюючого органу (його заступник або уповноважена особа). Оригінал рішення після зазначення реєстраційного номера вихідної кореспонденції надсилається (надається) платнику податків.

Рішення вважається надісланим (наданим) фізичній особі - платнику податків, якщо його вручено особисто фізичній особі або її законному представнику під розписку чи надіслано листом з повідомленням про вручення на адресу, зазначену у скарзі як адреса, на яку необхідно надіслати рішення за результатами розгляду скарги, а у разі незазначення такої адреси в скарзі - на податкову адресу платника податків.

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків рішення за результатами розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти рішення за результатами розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження, місця проживання) платника податків або з інших причин, рішення за результатами розгляду скарги вважається врученим платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення, із зазначенням причин невручення.

Копія рішення, прийнятого контролюючим органом вищого рівня за результатами розгляду скарги платника податків, надсилається для виконання до контролюючих органів, рішення яких оскаржувалось.

Отже, відповідно до вимог зазначених норм передбачено два способи вручення рішення, прийнятого за результатами розгляду скарги платника податків - вручення особисто фізичній особі або її законному представнику під розписку або надіслання поштою листом з повідомленням про вручення. Відповідно, належними доказами вручення платнику податків такого рішення є лише розписка про його отримання чи повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про його вручення або про повернення із зазначенням причин невручення.

Однак відповідач не надав суду жодного із зазначених доказів, а також будь-яких пояснень з цього приводу, в тому числі у відзиві на апеляційну скаргу.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, суд приходить до висновку, що в силу вимог пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України скарга ОСОБА_3 на податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 07 червня 2018 року, які оскаржуються у даній справі, вважається повністю задоволеною на користь платника податків, а оскаржені податкові повідомлення-рішення є нечинними і такими, що не створюють для позивача будь-яких юридичних наслідків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку спір між сторонами у справі в зв'язку з винесенням ГУ ДФС у Волинській області зазначених податкових повідомлень-рішень фактично відсутній, відповідно відсутнє порушення прав ОСОБА_3, за захистом яких вона звернулась до суду, що є підставою для відмови у задоволенні поданого нею адміністративного позову.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, а саме, відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3, однак висновки суду щодо підстав такого рішення є помилковими і необґрунтованими, зроблені внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права.

Наведені обставини відповідно до положень частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів його ухвалення.

Відповідно до частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни оскарженого рішення в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 243, 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 0340/1667/18 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський

Повне судове рішення складено 01 березня 2019 року