Справа № 460/2746/18
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1465/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення - 05.12.2018 року,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення -05.12.2018 року,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправними дій та зобов'язання відповідача встановити позивачу статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з наданих позивачем документів не вбачається його участь у формуваннях цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що є ключовою підставою для надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Учасники справи в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 6, 7). Вказане сторонами не оспорюється.

У липні 2018 року позивач звертався до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення, проте листом № К-1554 від 20.07.2018 року відповідач відмовив у визначені правового статусу «інвалід війни» відповідно до п. 9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видачі відповідного посвідчення, оскільки подані документи не містять інформації про розпорядчий документ (наказ чи розпорядження) щодо залучення позивача до формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, займану посаду та виконувану роботу (а.с. 8).

Відповідно до п.9 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа, зокрема, осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Згідно відповіді Управління з питань надзвичайних ситуацій та цивільного захисту населення Рівненської обласної державної адміністрації від 25.07.2018 року № вих. 823/01-16/18 позивача повідомлено про те, що у відповідності до вимог чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів, а саме Положення про Цивільну оборону СРСР 1976 року; Положення про невоєнізовані формування ЦО СРСР 1975 року в усіх населених пунктах та на всіх об'єктах народного господарства створювались невоєнізовані формування Цивільної оборони. До складу зазначених формувань в обов'язковому порядку зараховувались всі працівники, починаючи з 16-річного віку за винятком деяких категорій осіб (вагітних жінок, жінок, які мають малолітніх дітей, осіб, які мали мобілізаційні приписи та ін.) (а.с. 9).

Статтею 10 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986 - 1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988 - 1990 роках - не менше 30 календарних днів, в тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві.

Відповідно до довідки № 184 від 26.04.2001 року, позивач працював в 30-ти кілометровій зоні ЧАЕС водієм автобуса ЛАЗ-693 по перевозці вахтових робочих (а.с. 12).

Відповідно до наказу Рівненського автотранспортного підприємства 17021 «Про відкомандирування працівників АТП 15627 в м. Чорнобиль» від 07.12.1986 року №953 , наказано для забезпечення перевезення будівельників ЧАЕС відкомандирувати в м. Чорнобиль Київської області з 07.12.1986 строком на один місяць в розпорядження начальника об'єднаної автоколони Клевського облавтоуправління наступних водіїв із врахування резерву, в тому числі позивача а/к №2 (а.с. 25).

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551 є: 1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; 2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з участю у ліквідації цих наслідків. Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Водночас для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551) окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) необхідно, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Суду не надано доказів, що автотранспортне підприємство, де працював позивач, було віднесено до складу формувань Цивільної оборони, чи про участь позивача в такому формуванні.

Надані суду докази та документи свідчать тільки про підставність надання йому статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку з тим, що він брав участь у таких заходах, проте не підтверджують участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони.

Таким чином, наданих позивачем документів не є достатньо для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Відповідно є безпідставною та не підлягає до задоволення вимога про видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 308,311,317,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 460/2746/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2019 року.