Справа № 454/428/16-а
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/415/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року (рішення ухвалене у м. Сокаль судом у складі головуючого судді Адомович М.Я., дату складання тексту повного судового рішення не зазначено) у справі №454/428/16-а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА про надання пільг на житлово - комунальні послуги, суд-

В С Т А Н О В И В :

І.ОБСТАВИНИ СПРАВИ

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА про зобов'язання відповідача надавати ОСОБА_1 пільг на житлово - комунальні послуги у спосіб та в об'ємах, які існували до 01.07.2015року.

В позовній заяві вказав, що відповідно до виданої довідки УМВС України у Львівській області №91/19259 від 15.03.2007року він та члени його сім'ї мають право довічно, відповідно до Закону України «Про міліцію» на 50 -ти відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року у задоволенні вказаного позову до Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА про надання пільг на житлово - комунальні послуги - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач вказує на порушення судом першої інстанції ст. 8, 40, 55 Конституції України, ст. 6 та 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Водночас вказує, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999року, №8-рп/99 від 06.07.1999року, №7-рп/2004 від 17.03.2004року, №20-рп/2004 від 01.12.2004, №19-рп/2009 від 08.09.2009року.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що відповідно до довідки УМВС України у Львівській області №91/19259 від 15.03.2007року ОСОБА_1 та члени його сім'ї мають право довічно, відповідно до Закону України «Про міліцію» на 50 -ти відсоткову знижку по оплаті житлової площі, комунальних послуг, а також палива (а.с. 5).

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА №1725-08 від 20.01.2010року ОСОБА_1 включений до реєстру пільговиків Сокальського району, як міліціонер на пенсії №91/19259 від 15.03.2007 року (а.с. 6).

Листом Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА №1413-08 від 19.08.2015року позивача поінформовано, що згідно порядку затвердженого Постановою КМ України № 389 від 04.06.2015року та згідно Постанови КМ України №446 від 26.06.2015року з 01.07.2015року пільги на житлово комунальні послуги окремим категоріям громадян будуть надаватися з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї. У разі припинення пільг позивачу необхідно звернутися до Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА та подати декларацію про доходи кожного члена сім'ї за 6 місяців на яких розповсюджується пільга.

Позивач вважаючи дії Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА про припиненню наданню йому пільг протиправними звернувся з даним позовом до суду.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 був обізнаний про дату, час та місце судового засідання, яке мало відбутися 28.02.2019 року, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №927, згідно з яким позивач 20.02.2019 року отримав повістку про виклик в суд. Відповідач також в установленому порядку був обізнаний про дату, час та місце розгляду справи.

Однак, в судове засідання не прибули, про причини не прибуття в судове засідання, суд не повідомили. Відтак, враховуючи приписи ст. 311 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу, як пенсіонеру МВС пільга в оплаті житлово- комунальних послуг встановлена довічно, то у відповідача були відсутні правові підстави зупиняти дію такої пільги у зв'язку з внесеними змінами до законодавства. Така умова отримання пільги, як залежність від середньомісячного сукупного доходу сім'ї, повинна застосовуватись лише щодо осіб, які мають право на її отримання, а не для тих осіб яким вказана пільга встановлена довічно. Оскільки така пільга встановлена позивачу законом довічно, то у суду відсутні правові підстави для задоволення позову шляхом зобов'язання відповідача надавати ОСОБА_1 пільги на житлово - комунальні послуги у спосіб та в об'ємах, які існували до 01.07.2015року.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону України «Про міліцію», в редакції чинній на час призначення позивачу спірної пільги, працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

Відповідно до частини шостої статті 22 Закону України «Про міліцію» за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги за цим Законом.

На підставі пп. «а» і «в» пп.1 пункту 68 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в статтю 22 Закону України «Про міліцію» внесено зміни: частину четверту доповнено словами «в межах норм, встановлених законодавством», а частину шосту доповнено словами «якщо середньомісячний сукупний доход сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Проте, зміни, внесені пп. «в» пп. 1 пункту 68 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.

Пунктом 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року в статтю 22 Закону України «Про міліцію» частини шосту та сьому викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» N 76-VIII від 28 грудня 2014 року (який набув чинності з 01.01.2015) внесені зміни в Закон України «Про міліцію» і частина сьома статті 22 викладена у новій редакції, згідно якої пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 16 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» названого Закону N 76-VIII від 28 грудня 2014 року зобов'язано Кабінет Міністрів України у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом забезпечити прийняття нормативно-правових актів, необхідних для реалізації цього Закону.

Стаття 117 Конституції України передбачає, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими для виконання.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 «Про затвердження Порядку надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї» (надалі - постанова № 389) вказано, що згідно п.1 цей Порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, а також послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім'ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами.

Дія цього Порядку поширюється на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв'язку з виконанням службових обов'язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні.

Пунктом 3 Порядку передбачено, що пільги на житлово-комунальні послуги надаються за рахунок субвенції із державного бюджету місцевим бюджетам за умови, що середньомісячний сукупний дохід сім'ї пільговика в розрахунку на одну особу за попередні 6 місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, розмір якої становить 1710 грн.

Пункт 8 Порядку зобов'язує пільговиків подати до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення декларацію про доходи сім'ї пільговика та довідки про доходи свої та членів сім'ї за шість місяців, що передують місяцю звернення, або документи, що підтверджують відсутність доходів за такий період.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-11/2012 від 25 січня 2012 року у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України, суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З наведеного слідує, що повідомляючи позивача листом №1413-08 від 19.08.2015року про надання пільг на житлово -комунальні послуги з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім та необхідність подання декларації для отримання зазначених пільг відповідач діяв відповідно до ст. 19 Конституції України з урахуванням внесених змін до законодавства України. Положення якого були чинні та підлягали застосуванню у встановленому порядку.

Окрім зазначеного, Постановою Кабінету Міністрів України №36 від 27 січня 2016 року до пункту 2 зазначеного Порядку було внесено зміни та слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв'язку з виконанням службових обов'язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні), виключено.

З 7 листопада 2015 року у зв'язку з набуттям чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року N 580-VIII порядку втратив чинність Закон України «Про міліцію», відповідно до статті 22 якого позивач мав право на 50% знижку по сплаті за користування житлом та комунальними послугами, за паливо.

Отже, зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач мав право на пільги встановлені безпосередньо законом - до 07.11.2015 року, тобто до дня втрати чинності Законом України «Про міліцію» на умовах визначених обумовленими законодавчими актами.

Стосовно ж доводів позивача з приводу про порушення відповідачем та судом першої інстанції положень ст. 1, ст. 13 Конвенції захист прав людини і основоположних свобод, рішень Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999року, №8-рп/99 від 06.07.1999року, №7-рп/2004 від 17.03.2004року, №20-рп/2004 від 01.12.2004, №19-рп/2009 від 08.09.2009року, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до рішення «Великода проти України» (п. 25) Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі «Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі ««Stran Greek Refineries» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).

Також Європейський Суд з прав людини в п. п. 26 рішення «Великода проти України» зауважив на тому, що з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000).

Отож, наявність у позивача пільг на оплату житлово комунальних послуг, умови надання яких уточнювалися Законами ВР України N1166-VII від 27 березня 2014 року, N 76-VIII від 28 грудня 2014 року та надання яких в подальшому скасовано Законом України від 2 липня 2015 року N 580-VIII, не призводить до порушення ст. 1 Конвенції щодо позбавленням позивача права власності, оскільки зміни у законодавстві відбулись у встановленому Конституцією України порядку, докази протилежного відсутні.

Водночас, колегія суддів зазначає, що у рішенні від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистих прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль та міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Крім того, відповідно до правої позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосовано й у рішеннях від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Пункт 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року та Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» N 76-VIII від 28 грудня 2014 року, як і Закон України«Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року N 580-VIII, неконституційними у встановленому порядку визнані не були, а відтак підлягали застосуванню відповідачем.

Крім того, Закон України «Про Національну поліцію» не містить норми, яка передбачає надання колишнім поліцейським, членам їхніх сімей пільги на оплату житлово-комунальних послуг, які позивач мав відповідно до Закону України «Про міліцію», а тому відсутні законні підстави для їх поновлення, що в свою чергу свідчить про правомірність дій відповідача в частині припинення виплати вищезазначених пільг з 07 листопада 2015 року.

Вказана правова позиція також відображена у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2018 року, яка була ухвалена у справі № 484/655/16-а.

Стосовно ж доводів про звуження його прав та покладання надмірного тягаря, то апеляційний суд зазначає, що у цьому випадку позивач не несе і надмірного тягаря у вигляді обов'язку оплачувати послуги в повному обсязі, оскільки на законодавчому рівні врегульоване питання щодо можливості отримання субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, зокрема Постановою Кабінету Міністрів України № 848 від 21.10.1995 р. в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2018 р. № 329. Позивач не обмежений у праві, за наявності певних обставин, скористатись можливістю оформлення субсидій.

Разом з тим, Рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року та ряд інших на які покликається позивач в апеляційній скарзі, не стосуються пункту 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» N 76-VIII від 28 грудня 2014 року та Закону України«Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року N 580-VIII, оскільки вказаними рішеннями не встановлено обставин стосовно неконституційності обумовлених законодавчих актів.

Крім того, спростовуючи доводи апелянта про те, що судовим рішенням та діями відповідача звужено соціальні права позивача на пільги, тоді як Конституцією України не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод, колегія суддів зазначає, що при прийнятті Закону України «Про Національну поліцію», на підставі якого втратив чинність Закону України «Про міліцію», встановлено нові соціальні гарантії для поліцейських, які поширюють свою дію і на колишніх працівників міліції, які мають право на пільги та соціальний захист, передбачений Законом України «Про Національну поліцію».

Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення Сокальської РДА вчиняти дії поза межами повноважень вказаного органу з надання ОСОБА_1 пільг на житлово - комунальні послуги у спосіб та в об'ємах, які існували до 01.07.2015року.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 02 червня 2016 року у справі №454/428/16-а залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 28 лютого 2019 року.