Справа № 1340/3592/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4466/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування наказу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року (суддя першої інстанції Хома О.П., м. Львів, повний текст складено 08.11.2018),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ГУ ДФС у Львівській області) про скасування наказу ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О «Про припинення державної служби», поновлення на посаді заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій вказав про незаконність судового рішення через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зауважив, що наказом начальника ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О його було звільнено із займаної посади заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області. Правовою підставою для видання цього наказу слугував пункт 3 частини першої статті 84 Закону України «Про державну службу» - набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення позивача, як державного службовця, до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов'язане з корупцією. На час звільнення він перебувавав у відпустці, отже звільнення відбулося з порушенням вимог частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України, яка забороняє звільнення у період перебування працівника у відпустці.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано про законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Сторони у судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином завчасно повідомлені про час та місце судового розгляду що підтверджено поштовим повідомлення про вручення рекомендованого листа та відомостями про отримання судової повістки електронною поштою.

Суд, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та доведено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 28.07.2017 обіймав посаду заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області.

Постановою Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 23.05.2018, його було визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частиною першою статті 1727, частиною другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Наказом ГУ ДФС у Львівській області від 03.07.2018 №230-В ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки, починаючи 06.07.2018 по 27.07.2018 включно.

09.07.2018 на адресу ГУ ДФС у Львівській області надійшов лист Прокуратури Львівської області від 06.07.2018, до якого додано судові рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, пов'язане з корупцією.

Наказом ГУ ДФС у Львівській області від 11.07.2018 №264-О припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено його 11.07.2018 з посади заступника начальника відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб та єдиного внеску території обслуговування Городоцької ОДПІ управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Львівській області у зв'язку із набранням законної сили рішенням суду щодо визнання його винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Наказ від 11.07.2018 №264-О прийнято відповідно до пункту 3 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу», підстава - постанова Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про законність зазначеного наказу з таких підстав.

При вирішенні спору суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 43 Конституції України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII).

Згідно частин другої, третьої статті 5 цього Закону, відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави для припинення державної служби визначено статтею 83 Закону №889-VIII, відповідно до пункту 1 частини 1 якої державна служба припиняється, зокрема, у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв'язку із втратою права на державну службу або його обмеженням, згідно частини першої статті 84 Закону №889-VIII, є: 1) припинення громадянства України або виїзд на постійне проживання за межі України; 2) набуття громадянства іншої держави; 3) набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення; 4) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов'язаною з виконанням функцій держави; 5) наявність відносин прямої підпорядкованості близьких осіб у випадку, передбаченому статтею 32 цього Закону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті, у випадках, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті, суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом, а у випадку, зазначеному у пункті 5 частини першої цієї статті, - у порядку, визначеному статтею 32 цього Закону.

Згідно до пункту 342.4 статті 342 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

У відповідності до положень пункту 342.6 статті 342 Податкового кодексу України правовий статус посадових осіб контролюючих органів, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом та Митним кодексом України, а в частині, що не регулюється ними, - Законом України «Про державну службу» та іншими законами.

Судом встановлено, що позивача звільнено на підставі пункту 3 частини 1 статті 84 Закону України «Про державну службу» на виконання постанови Яворівського районного суду Львівської області від 26.02.2018 у справі №460/69/18, яка набрала законної сили.

Цим судовим рішенням, яке набуло законної сили, ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених частинами першою та другою статті 1727 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів), та призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.

Судовим рішенням у справі №460/69/18 встановлено, що позивач не повідомив у встановлених законом випадку та порядку про наявність у нього реального конфлікту інтересів та вчиняв дії в умовах реального конфлікту інтересів.

Це правопорушення є адміністративним правопорушенням, пов'язаним з корупцією.

Відповідно до положень частини 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Апелянт безпідставно посилається на частину 3 статті 40 КЗпП України, оскільки згідно пункту 9 частини 1 статті 36 цього Кодексу підставами припинення трудового договору, серед інших, є підстави, передбачені іншими законами.

Як передбачено статтею 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина 2).

Частиною 3 статті 5 Закону № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, саме Закон 889-VIII є спеціальним законом, яким регулюються відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби. Норми законодавства про працю поширюється на державних службовців лише у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки підстави та порядок припинення державної служби визначено Законом 889-VIII, норми законодавства про працю не застосовуються до спірних правовідносин.

Саме іншим законом, тобто Законом №889-VIII, передбачено звільнення державного службовця у випадку набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов'язане з корупцією правопорушення.

Вказана обставина є самостійною та безумовною підставою для припинення державної служби у зв'язку із втратою державним службовцем права на державну службу. При цьому, відповідно до вимог частини другої статті 84 Закону №889-VIII, наявність вказаної підстави не надає суб'єкту призначення (роботодавцю) права діяти на власний розсуд, а передбачає імперативний обов'язок - звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею.

Оскаржуваним наказом позивача було звільнено саме на цій підставі.

Враховуючи, що спір між сторонами виник з приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим законом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми законодавства про працю, в тому числі і частини 3 статті 40 КЗпП України, на ці правовідносини не поширюються.

Вказане свідчить про те, що відповідач у спірній ситуації діяв правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Такі висновки суду щодо застосування положень частини третьої статті 40 КЗпП України відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 28.02.2018 (справа №809/1138/16) та від 07.03.2018 (справа №820/4794/15).

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про законність звільнення позивача з посади і відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року у справі № 1340/3592/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Макарик
І. В. Глушко
Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.