Справа № 0540/9205/18-а
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р. Справа№0540/9205/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шинкарьової І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача: Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецькій області про визнання відмови та припинення відповідача у нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання , як судді у відставці з 01 вересня 2018 року протиправним та зобов'язання відповідача відновити, перерахувати та виплачувати позивачу довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати в розмірі 31 398 грн. 84 коп. щомісячно відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10 серпня 2018 року виданої Апеляційним судом донецької області починаючи з 01 вересня 2018 року, стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди.

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання відмови та припинення відповідачу у нарахуванні та виплаті щомісячного довічного грошового утримання , як судді у відставці з 01 вересня 2018 року протиправним та зобов'язання відповідача відновити, перерахувати та виплачувати позивачу довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати в розмірі 31 398 грн. 84 коп. щомісячно відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10 серпня 2018 року виданої Апеляційним судом донецької області починаючи з 01 вересня 2018 року, стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є пенсіонером за віком та перебуває на обліку в Маріупольському ОУПФУ Донецької області, як внутрішньо переміщена особа. Позивач зазначає, що йому у жовтні 2017 року без повідомлення причини та прийняття відповідного рішення відповідачем припинено виплату пенсії. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують вимоги Конституції України та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідач через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування відзиву на позовну заяву відповідач посилається на те, що позивач перебуває на обліку, зареєстрована як внутрішньо переміщена особа. Відповідач зазначає, що виплати пенсії тимчасово не проводиться з вересня 2018 року, оскільки за результатами синхронізації баз програмного забезпечення за допомогою якого проводиться обробка пенсійних справ з автоматизованої системи оброблення пенсійної документації на базі комп'ютерних технологій (АСОПД/КОМТЕХ-W) на „Централізовану систему призначення та виплата пенсій" (ППВП), якою також передбачене електронне адміністрування. Згідно даних „Централізованої системи призначення та виплати пенсій" по особовому рахунку ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 р. проставлено відмітку „припинення виплати з причини 9 (до з'ясування)". Відповідачем стосовно припинення виплати пенсії позивача рішення не приймалося, проте сплата пенсії була припинена внаслідок проставляння позначки в автоматизованому порядку.

Стосовно вимог позивача про зобов'язання відповідача відновити, перерахувати та виплачувати позивачу довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати в розмірі 31 398 грн. 84 коп. щомісячно відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10 серпня 2018 року виданої Апеляційним судом донецької області починаючи з 01 вересня 2018 року, відповідач зазначив що управління було здійснено зазначений перерахунок з 01 серпня 2018 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 24 жовтня 2018 року. Крім того, позивачу відстрочено сплату судового збору до прийняття рішення по суті спору.

Ухвалою від 24 жовтня 2018 року позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2018 року справа передана на розгляд судді Шинкарьовій І.В. у зв'язку із знаходженням судді Давиденко Т.В. у відпустці.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року прийняти до провадження адміністративну справу № 0540/9205/18-а.

У судовому засіданні від 11 грудня 2018 року розгляд справи відкладено з 11 грудня 2018 року на 10 січня 2019 року о 13:00 год., про що повідомлені особи, які беруть участь у справі.

У судовому засіданні від 10 січня 2019 року розгляд справи відкладено з 10 січня 2019 року на 22 січня 2019 року о 11:45 год. та керуючись ст. 173 КАС України, було вирішено продовжити строк підготовчого провадження за ініціативою суду, про що повідомлені особи, які беруть участь у справі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що позивачу - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, призначена пенсія за віком, що не заперечується сторонами (а.с. 180).

ОСОБА_1 був взятий на облік як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, а саме: з м. Донецьк до м. Маріуполь, що підтверджується відповідною довідкою управління соціального захисту населення (а.с. 128).

Місто Донецьк включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопад 2014 року № 1085-р.

Позивач перебуває на обліку в Маріупольському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області на підставі електронної пенсійної справи.

12 вересня 2018 року позивач звернувся до УПФУ з заявою про поновлення виплати пенсії .

Відповідно до витягу з протоколу № 42 від 16 жовтня 2018 року призначено (відновлено) соціальні виплати.

Згідно протоколу (рішення 61) про перерахунок пенсії призначено пенсію та здійснено перерахунок пенсії (а.с. 189).

Як зазначає позивач у позовній заяві, в вересні 2018 року йому відповідачем було припинено виплату пенсії без повідомлення причин та надання відповідного рішення про припинення виплати пенсії.

Згідно довідки про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії за період 01 серпня 2018 по 31 жовтня 2018 року вбачається, що остання виплата пенсії позивачу була проведена у серпні 2018 року, а відповідно з вересня 2018 року такі виплати позивачу не нараховується та не виплачується (а.с. 190).

Суд зазначає, що відповідачем не надано до суду належних доказів, які б свідчили про те, що позивач отримує пенсійні виплати.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві без прийняття відповідного рішення та повідомлення останнього про причини припинення виплати пенсії.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право відповідно до ч. 2 ст. 46 Конституції України гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел, і забезпечується ч. 2 ст. 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058 (далі по тексту - Закон № 1058) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за /днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Приписами статті 47 Закону № 1058 визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Закон № 1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав зупинення або непоновлення виплати вже призначеної пенсії, є тільки підстави припинення виплати пенсії, які визначені статтею 49 цього Закону.

Згідно ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Суд звертає увагу, що жоден з вищезазначених випадків щодо позивача управлінням не застосований та не доведений.

Крім того, вищезазначеною статтею передбачено, що виплата пенсії припиняється або за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду, або за рішенням суду. Однак відповідачем не надано доказів того, що було прийнято рішення територіальних органів Пенсійного фонду або відповідне судове рішення про припинення виплати пенсії.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706 (далі по тексту - Закон № 1706).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 7 Закону № 1706, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно відновлення всіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, які зареєстровані як внутрішньо переміщені особи, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Положеннями ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями ст. 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними Конвенцією, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановлений обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Суд зауважує, що в даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні пенсії, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, не передбачених Законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікацію особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду. З огляду на викладене, суд вбачає в діях відповідача ознаки дискримінації по відношенню до позивача як внутрішньо переміщеної особи та відсутність єдиного підходу до виплати пенсій громадянам України згідно з діючим законодавством.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву посилається на те, що пенсія позивачу була припинена за результатами синхронізації баз управління „Централізованої системи призначення та виплати пенсій" по особовому рахунку ОСОБА_1 з 01 вересня 2018 р. проставлено відмітку „припинення виплати з причини 9 (до з'ясування)".

Однак, суд не погоджується з даною позицією відповідача, оскільки, реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ніхто не може позбавляти його права на отримання призначеної йому пенсії.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримує пенсію в іншому територіальному органі Пенсійного Фонду України на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Суд зазначає, що відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб та отримання відповідної довідки.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законами, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

В обґрунтування своєї бездіяльності відповідач послався на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, якого передбачає, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що призупинення виплати пенсії позивачу з 01 вересня 2018 року мало місце не у спосіб передбачений законом України, а з точки зору положень статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було "законним".

Крім того, аргументи відповідача про те, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 вересня 2018 року, керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 №365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" було правомірним, суд вважає помилковими.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, суд вважає таким, що не мало ознак "законності". Тому, суд не бачить необхідним перевіряти дії пенсійного органу на предмет того чи переслідували вони легітимну мету: публічні або ж суспільні інтереси, а також чи було втручання у право на мирне володіння своїм майном пропорційним поставленій меті. Встановлення судом відсутності "законності втручання", тобто вчинення дії не у спосіб, що встановлений законом, є окремою підставою, яка вказує на те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у зразковій справі № 805/402/18-а від 03 травня 2018 року, яке набрало законної сили 04 вересня 2018 року.

В силу вимог частини п'ятої статті 13 Закону України від 02 червня 2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно з нормами частини шостої зазначеної статті висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Крім того, згідно частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи, що пенсія, яка призначена позивачу є виплатою довічною та постійною, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з 01 вересня 2018 року позивачеві не виплачується пенсія без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Стосовно вимог позивача щодо зобов'язання відповідача відновити, перерахувати та виплачувати позивачу довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати в розмірі 31 398 грн. 84 коп. щомісячно відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10 серпня 2018 року виданої Апеляційним судом Донецької області починаючи з 01 вересня 2018 року, суд дійшов висновку про відмову у цій частині, оскільки відповідачем надано протокол (рішення 61) про перерахунок пенсії призначено пенсію та здійснено перерахунок пенсії у відповідності до заяви позивача з 01 серпня 2018 року. (а.с. 189)

Стосовно вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Положеннями ст.56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4(пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Цю частину позовних вимог позивач мотивував тим, що дії відповідача призвела до виникнення у позивача душевної та психічної пригніченості, безпорадності, приниженні гідності.

Проте, позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується; не підтвердив наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням відповідача.

Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, визнання судом неправомірними дій відповідача стосується виключно меж застосування законодавства про пенсійне забезпечення, у той час як моральна шкода має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 19 Конституції України суд, як орган державної влади, зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для припинення виплати її пенсії. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання пенсії, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача в частині зобов'язання відповідача поновити виплату їй пенсії з часу припинення.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд визнає протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії. Отже, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Також суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить суд, зокрема, визнання відмови та припинення відповідача у нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання , як судді у відставці з 01 вересня 2018 року протиправним, матеріали справи не містять доказів щодо поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу. Отже, з метою забезпечення ефективного захисту та відновлення порушеного права позивача, з урахуванням положень статті 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити вимоги позивача, шляхом зобов'язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з 01 вересня 2018 року.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 вересня 2018 року позивачеві відстрочено сплату судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. до ухвалення рішення по суті.

Нормами частини 2 статті 133 КАС України встановлено, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з положеннями частини 1 зазначеної статті при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог позивача, судовий збір у розмірі 550 грн. 00 коп., пропорційно частині задоволених позовних вимог, підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету України, інша частина - з позивача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 225-228, 229-230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, 87548, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27 а) про визнання відмови та припинення відповідача у нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання , як судді у відставці з 01 вересня 2018 року протиправним та зобов'язання відповідача відновити, перерахувати та виплачувати позивачу довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати в розмірі 31 398 грн. 84 коп. щомісячно відповідно до довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 10 серпня 2018 року виданої Апеляційним судом донецької області починаючи з 01 вересня 2018 року, стягнення з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати дії Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) пенсії з 01 вересня 2018 року.

Зобов'язати Маріупольське об'єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) з 01 вересня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог в задоволенні відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Маріупольського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (од , 87548, м. Маріуполь, вул. Зелінського, 27 а) судовий збір у розмірі 550 (п'ятсот п'ятдесят) грн. 00 коп. на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України).

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 154 (сто п'ятдесят чотири) грн. 80 коп. на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України).

Повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Шинкарьова І.В.