Справа № 320/6861/18
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2019-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2019 року справа №320/6861/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати пенсії позивача в сумі не менше раніше призначеного розміру з урахуванням обмеження щодо максимального розміру пенсії, починаючи з 01.07.2018 до 05.01.2019.

Позивач вважає бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо виплати йому пенсії в сумі не менше 15 956 грн. 60 коп. з урахуванням обмеження щодо її максимального розміру, а також недоплати до пенсії з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 01.07.2018 протиправною, унаслідок чого обмежуються його права, гарантовані ст. ст. 17, 22, 46 Конституції України, відповідно до яких держава забезпечує соціальний захист військовослужбовців, які мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, у тому числі і постанов Кабінету Міністрів України, не допускається. У зв'язку з викладеним, позивача зазначає, що вимушений захищати свої права та законні інтереси в судовому порядку.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що відповідно до статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців" максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1, проходив військову службу у Збройних Силах України. З вересня 2017 року, після звільнення з військової служби позивачу призначена і виплачується пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Київській області при первинному призначенні пенсії позивача було неправильно визначено її розмір, у листопаді 2017 року він звернувся з позовом до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, рішенням якого від 22.01.2018 (справа № 357/14121/17) позовні вимоги задоволено.

На виконання зазначеного рішення суду відповідачем перераховано розмір призначеної позивачу пенсії, та він склав 15 956 грн. 60 коп., що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 16.08.2018 № 22528/Д-01 та розрахунком пенсії від 22.08.2018 № 1585/02.

З 01.01.2018, враховуючи обмеження щодо максимального розміру пенсії, пенсія позивачу виплачувалась в розмірі 13 730 грн. (десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність).

Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено, що з 01.07.2018 розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність становить 1 435 грн., а з 01.12.2018 - 1 497 грн.

Однак, з 01.07.2018 розмір пенсії позивача не збільшено, і вона на час звернення до суду виплачувалась в сумі 13 730 грн., що підтверджується листом Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 16.08.2018 № 22528/Д-01, розрахунками пенсії від 22.08.2018 № 1585/02, № 1586/02 та випискою банку щодо зарахування суми пенсії за грудень 2018 року.

Як вбачається з розрахунку пенсії від 22.08.2018 № 1586/02, у квітні 2018 року, при здійсненні перерахунку пенсій відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб", працівниками Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області змінено структуру моєї пенсії, та її розмір визначено в сумі 7 623 грн. 98 коп., з доплатою 6 106 грн. 02 коп. (загальна сума 13 730 грн.).

Позивач вважаючи, що пенсія (з урахуванням обмеження щодо її максимального розміру) з указаних датах мала виплачуватися в розмірі 14 350 грн. та 14 970 грн. відповідно, а в подальшому збільшуватися до суми призначеної пенсії, залежно від збільшення розміру прожиткового мінімуму, 17.09.2018 та 07.11.2018 позивач звертався до ГУ Пенсійного фонду в Київській області із заявами, в яких просив здійснити виплату пенсії в сумі не менше раніше призначеного розміру з урахуванням підвищення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та здійснити доплату до його пенсії з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 01.07.2018, однак відповіді на свої заяви не отримав.

Вважаючи, що відповідачем протиправно недоплачувалася протягом липня-листопада поточного року пенсія в розмірі 650 грн. 00 коп. щомісяця, а з грудня поточного року в розмірі 1 240 грн. 00 коп., позивач звернувся з даним позовом до суду.

16.01.2019 до суду надійшло клопотання позивача, в якому повідомляє, що 25.12.2018 він отримав лист Відповідача за № 3493/Д-01 від 14.12.2018, яким відповідач визнав факт недоплати до його пенсії, зобов'язався виплачувати її в належному розмірі та здійснити доплату до моєї пенсії з урахуванням раніше виплачених сум. 05.01.2019 відповідачем на картковий рахунок позивача зараховано пенсію за січень 2019 року в належному розмірі, та здійснено доплату до пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Відповідно до ст.ст. 19, 22 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, при цьому конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99, загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 своєї постанови від 13.06.2007 №8 «Про незалежність судової влади» роз'яснив, що відповідно до ст.ст. 8, 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно- правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституції України і чинними законами прав і свобод.

Згідно із статтею 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Законом України № 2011 від 20.12.1991 "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною 1 ст. 9 цього ж Закону встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення ч. 7 ст. 43, першого речення ч. 1 ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» Конституційним Судом України зафіксовано, що норми-принципи ч. 5 ст. 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту військовослужбовців є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, у зв'язку, зокрема, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені.

Статтею 2 Закону № 2011 від 20.12.1991 визначено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 43 цього ж Закону встановлено, що розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

У разі якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулася зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були введені для зазначених категорій осіб нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, встановлених законодавством, пенсія призначається з урахуванням таких змін та/або нововведень, а призначена пенсія підлягає невідкладному перерахунку.

Відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" у разі, коли внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією постановою, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, це поняття охоплює як «існуюче майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (п. 74 рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 «MALTZAN and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту та формується позиція для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися «активом», вона повинна мати обгрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Oneryildiz v. Turkey" (заява № 48939/99, параграф 124, ECHR 2004-ХІІ), суд нагадав, що поняття «майно» у ч. 1 статті 1 Протоколу № 1 має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному праві: питання, яке слід дослідити, це те, чи можна вважати, враховуючи всі обставини справи, що в заявника є право на істотний інтерес, що захищається цим положенням ... . Відповідно, так само як фізичні речі, певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у цілях цього положення ... . Поняття «майна» не обмежується «існуючим майном», але може також охоплювати активи, у тому числі вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має, як мінімум, розумне та «правомірне очікування», що він матиме можливість ефективного здійснення майнового права...»

Таким чином, ст. 1 зазначеного Протоколу № 1 слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Sukhanov and Ilchenko v.Ukraine) від 26.09.2014, «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст. 1 Першого протоколу.

Гак, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Отже, ст. 1 зазначеного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей.

Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Таким чином, право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, п. 72, від 19.06.2012).

Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 № 6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави», а встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

У рішенні від 11.10.2005 № 8-рп/2005 Конституційний Суд України чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики».

Тобто, невиплата позивачеві пенсії в раніше призначеному розмірі, вочевидь порушує його право власності в розумінні положень ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Відтак, бездіяльність відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області щодо виплати пенсії позивачу в сумі не менше 15 956 грн. 60 коп. з урахуванням обмеження щодо її максимального розміру, а також недоплати до пенсії з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з 01.07.2018 до 05.01.2019, є протиправною.

Згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні з даним позовом до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн, тому вказані витрати підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 в сумі не менше раніше призначеного розміру з урахуванням обмеження щодо максимального розміру пенсії, починаючи з 01.07.2018 до 05.01.2019.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) сплачений ним судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Терлецька О.О.