Справа № 806/2234/18
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2018-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2018 року м. Житомир справа № 806/2234/18

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії, зобов'язання до вчинення дій,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати протиправною відмову начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 у наданні інформації на запит від 12.02.2018 та зобовязати відповідача здійснити заходи щодо надання інформації на його запит від 12.02.2018.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12.02.2018 він звернувся до Генеральної прокурору України із запитом про надання інформації на підставі і в порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації" та просив повідомити результати розгляду матеріалів позову з метою захисту інтересів держави в особі Кабінету ОСОБА_4 України, з відання якого незаконно вилучено в приватну власність приміщення в м. Коростишів по вул. Гагаріна загальною площею 945,80 кв.м, направленого прокуратурою Житомирської області, з врахуванням листа Мінюсту України від 12.01.2018. Стверджує, що відповідачем у встановлений Законом термін інформацію по суті звернення не надано. Відповідь надана в листі датованому 16.02.2018 за № 239вих-18, на думку позивача, суперечить чинному законодавству. Відтак, відповідачем порушено право позивача на доступ до публічної інформації, гарантоване Законом України "Про доступ до публічної інформації".

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Ухвалу направлено учасникам справи.

Генеральною прокуратурою України в строк, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження в адміністративній справі, направлено до суду відзив на позовну заяву, з проханням відмовити позивачу у задоволенні позову. Заперечуючи проти предявлених позовних вимог указує, що на запит позивача в установлений Законом України «Про доступ до публічної інформації» 16.02.2018 надано відповідь про те, що відповідно до ч. 2 ст. 2 вищевказаного Закону його дія не поширюється відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Крім того, позивачу розяснено, що запитувана інформація стосується правовідносин, які витікають з процесуального законодавства, що регламентує спеціальний порядок доступу до інформації, створеної у ході (досудового) судового провадження. Тому надати запитувану інформацію в порядку, визначеному Законом, немає можливості.

Позивачем направлено до суду відповідь на відзив, у якій позивач просить вимогу відзиву про відмову в задоволенні вимог позовної заяви відхилити та визнати належно обґрунтованими та задовольнити вимоги позовної заяви.

Суд, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними ст.ст. 262-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву, відзив і відповідь на відзив, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, дійшов наступних висновків.

Як видно із матеріалів справи, 12.02.2018 ОСОБА_3 звернувся до Генеральної прокуратури України із запитом на інформацію. У вказаному запиті, посилаючись на пп. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просив надати інформацію про результати розгляду матеріалів позову з метою захисту інтересів держави в особі Кабінету ОСОБА_4 України, з відання якого незаконно вилучено в приватну власність приміщення в м.Коростишів по вул. Гагаріна, загальною площею 945,80 кв.м., направленого прокуратурою Житомирської області, з врахуванням листа Мін'юсту України від 12.01.2018 (а.с.7 зворот).

До запиту додано копію листа прокуратури Житомирської області від 25.01.2018 за № 05/1-516-15.

Генеральна прокуратура України листом №19/4-239вих-18 від 16.02.2018 за підписом начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію ОСОБА_2 розяснено ОСОБА_1, що на його запит про надання інформації відповідно до ст. 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Вказано, що запитувана інформація стосується правовідносин, які витікають з процесуального законодавства України, відтак надати запитувану інформацію в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації" немає можливості.

Вважаючи, що дана відповідь суперечить чинному законодавству, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 19 Конституції України проголошено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2939-VI), метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

У частині другій вказаної статті Закону № 2939-VI закріплено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону № 2939-VI, усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Згідно із положеннями статті 3 Закону № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується:

- обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом;

- визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє;

- максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації;

- доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством;

- здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації;

- юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону).

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною першою статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч. 2 ст. 19 Закону № 2939-VI).

Відповідно до статті 12 Закону № 2939-VI, суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Частиною першою статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

У відповідності до положень частини 2 статті 13 Закону № 2939-VI встановлено, що до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: інформацією про стан довкілля; інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, зокрема: уся інформація, що перебуває у володінні суб'єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; інформація щодо використання бюджетних коштів юридичними особами, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим; інформація, пов'язана з виконанням особами делегованих повноважень суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг; інша інформація, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідна інформація).

При цьому визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Не є інформаційним запитом звернення, для відповіді на яке необхідно створити інформацію, крім випадків, коли розпорядник інформації не володіє запитуваною інформацією, але зобов'язаний нею володіти (пункт 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Зі змісту запиту позивача адресованого Генеральній прокуратурі України видно, що запитувана інформація є інформацією, що стосується розгляду матеріалів позову направленого Прокуратурою Житомирської області.

Таким чином, запитувана позивачем інформація не є інформацією, що була отримана або створена Генеральною прокуратурою України у процесі виконання нимм своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, та вказана інформація не знаходиться у володінні суб'єкта владних повноважень, до якого позивач звернувся для отримання інформації, у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

У відповіді №19/4-239вих-18 від 16.02.2018 за підписом начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію ОСОБА_2 указано, що надати запитувану інформацію немає можливості.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, інформація про суд, який розглядає справу, сторони спору та предмет позову, дату надходження позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення, стадії розгляду справи, місце, дату і час судового засідання, рух справи з одного суду до іншого є відкритою та має бути невідкладно оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України, крім випадків, установлених законом.

Проте вказана норма не позбавляє розпорядника інформації надати таку ж інформацію та, зокрема, інформацію про результати розгляду певної справи, на інформаційний запит у разі якщо він володіє чи повинен володіти такою інформацією відповідно до повноважень, визначених законом.

У даній справі докази належності відповідача до розпорядників інформації, яка була затребувана позивачем, відсутні.

За наведених обставин, твердження позивача про те, що відповідачем рішення про обмеження доступу позивача до інформації прийнято без дотримання вимог, встановлених ч. 2 ст. 6 Закону N 2939-VI ("трискладовий тест") оцінці не підлягають, оскільки застосування "трискладового тесту" здійснюється розпорядником інформації під час перевірки можливості надання публічної інформації, розпорядником якої він являється.

Доводи позивача про те, що відповідачем у встановлений Законом термін не надано інформації на запит суд оцінює критично, позаяк у відповідності до ч. 1 ст. 20 Закону N 2939-VI розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

З'ясовано, що запит позивача поданий 12.02.2018, а відповідь надана листом від 16.02.2018, тобто відповідь на вищевказаний запит позивача надана впродовж чотирьох робочих днів, з дня його реєстрації відповідно до вимог передбачених законом.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд вважає, що позивача не було обмежено у доступі до публічної інформації, оскільки відповідач не є розпорядником запитуваної ним інформації.

Згідно із частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету ОСОБА_4 Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Дослідивши встановлені обставини в контексті обґрунтувань адміністративного позову суд приходить до висновку, що надану відповідь на запит позивача не можна розцінювати як протиправну відмову у наданні інформації.

Одночасно суд зауважує, що Начальник відділу розгляду запитів на публічну інформацію Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 діє від імені розпорядника інформації - Генеральної прокуратури України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо зобовязання відповідача здійснити заходи щодо надання інформації на його запит від 12.02.2018 пред'явлені не до належного відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (вул. Гагаріна, 48, м. Коростишів, Житомирська область, 12501, РНОКПП: НОМЕР_1) до Начальника відділу розгляду запитів на публічну інформацію Генеральної прокуратури України ОСОБА_2 (вул. Різницька, 13/15, м. Київ,01011) про визнання неправомірними дії, зобов'язання до вчинення дій відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко