Справа № 260/1409/18
Суддя: Маєцька Н.Д.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 лютого 2019 року м. Ужгород№ 260/1409/18

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Маєцької Н.Д.

при секретарі судового засідання - Данча М.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача 1 - Ковач А.М.,

представника відповідача 2 - Вайнагій Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Закарпатської обласної державної адміністрації, Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до ч.3 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 19 лютого 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 01 березня 2019 року.

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1, Закарпатська ОДА), Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 2, Управління капітального будівництва Закарпатської ОДА), якою просить: 1) Визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Закарпатської ОДА Москаля Г.Г. № 71-р від 16 листопада 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації; 2) Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації; 3) Зобов'язати Управління капітального будівництва Закарпатської ОДА виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (виходячи із розміру середнього заробітку за місяць 18690,97 грн.), починаючи з 16 листопада 2018 року по день винесення рішення судом; 4) Зобов'язати Управління капітального будівництва Закарпатської ОДА виплатити ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01 липня по 16 листопада 2018 року в розмірі 89590,05 грн.; 5) Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Управління капітального будівництва Закарпатської ОДА та стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 18690,97 грн. допустити до негайного виконання.

В підготовчому засіданні 18 січня 2019 року позивач надав суду заяву про зменшення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача -2 виплатити йому заборгованість по заробітній платі, оскільки така заборгованість погашена в повному обсязі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що піддавшись психологічному тиску позивач 19 вересня 2018 року подав відповідачу 1 заяву про надання чергової відпустки та про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України по закінченню відпустки. Відповідно до розпорядження голови Закарпатської ОДА позивачу надана щорічна відпустка з 21 вересня по 05 листопада 2018 року включно. З 02 по 16 листопада 2018 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні та мав стати до роботи 17 листопада 2018 року. Однак, розпорядженням голови Закарпатської ОДА від 29 жовтня 2018 року № 67 позивача звільнено з займаної ним посади 05 листопада 2018 року. Розпорядженням голови Закарпатської ОДА на підставі листка непрацездатності АДМ № 805105 від 16 листопада 2018 року змінено дату звільнення позивача на 16 листопада 2018 року. 15 листопада 2018 року позивач відкликав подану заяву про звільнення. Вважає, що така заява подана ним до закінчення строку попередження, а відтак відповідач не мав права його звільняти. Крім того, позивач зазначив, що у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю відповідач - 1 повинен був перенести щорічну відпустку на інший період та не врахував, що позивач до 10 грудня 2018 року включно продовжував лікування.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, що наведені у позовній заяві та відповіді на відзив, просив суд їх задовольнити.

Відповідач 1 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв'язку з тим, що позивач звернувся до голови Закарпатської ОДА із заявою про надання відпустки із подальшим звільненням. Позивачу була надана відпустка з 21 вересня 2018 року по 05 листопада 2018 року. Таким чином, позивач міг скористатися своїм правом на відкликання заяви про звільнення до 05 жовтня 2018 року. У вказаний строк заяву про відкликання позивач не подав, а тому розпорядженням голови Закарпатської ОДА від 29 жовтня 2018 року позивача звільнено з посади 05 листопада 2018 року за власним бажанням, відповідно до ст. 86 Закону України "Про державну службу". На підставі листа непрацездатності розпорядженням голови Закарпатської ОДА 16 листопада 2018 року № 71-р змінено дату звільнення позивача - 16 листопада 2018 року. Тобто, звільнення проведено у останній день перебування у трудових відносинах із Закарпатською ОДА, оскільки позивач не звертався із заявою про продовження щорічної відпустки. За наведених обставин, відповідач вказує на законне звільнення позивача у межах наданих повноважень, а тому позов задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні представник відповідача-1 проти позову заперечив, посилаючись на правомірність оскарженого наказу. У зв'язку з чим, просить суд відмовити в його задоволенні з мотивів, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Відповідач 2 надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв'язку з тим, що після надходження коштів на розрахунковий рахунок відповідача, заборгованість по заробітній платі, лікарняні за рахунок Управління капітального будівництва та компенсацію за невикористану відпустку погашено в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову, виходячи з наступного:

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 квітня 2016 року на підставі розпорядження голови Закарпатської обласної державної адміністрації № 98-р від 06 квітня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації.

17 вересня 2018 року позивач звернувся до голови Закарпатської ОДА із заявою про надання йому щорічної основної та додаткової відпустки на термін 45 календарних днів з 21 вересня.

21 вересня 2018 року позивач звернувся до голови Закарпатської ОДА із заявою про надання йому чергової та додаткової відпустки за 2018 рік з 27 вересня 2018 року з послідуючим звільненням.

Відповідно до розпорядження голови Закарпатської ОДА "Про відпустку ОСОБА_1" від 19 вересня 2018 року № 77-к позивачу надано щорічну відпустку тривалістю 45 календарних днів - з 21 вересня по 05 листопада 2018 року включно.

Розпорядженням голови Закарпатської ОДА "Про звільнення ОСОБА_1" позивача звільнено 05 листопада 2018 року з посади начальника Управління капітального будівництва обласної державної адміністрації за власним бажанням, відповідно до статті 86 Закону України "Про державну службу".

Відповідно до розпорядження голови Закарпатської ОДА "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1" від 16 листопада 2018 року № 71-р на підставі листка непрацездатності серії АДМ № 805105 змінено дату звільнення позивача на 16 листопада 2018 року.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889 - VIII (далі - Закон № 889) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону № 889 відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Як встановлено судом позивачем на ім'я голови Закарпатської ОДА 21 вересня 2018 року подано заяву про надання чергової та додаткової відпустки за 2018 рік з послідуючим звільненням.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 889 державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Згідно з ч. 2 ст. 86 Закону № 889 державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

У відповідності до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України) працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (ч. 2 ст. 2 ст. 38 КЗпП України).

Стаття 38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Які інші причини можна визнати поважними - це повинно вирішуватися у кожному конкретному випадку.

З аналізу вказаної норми слідує, що для розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника необхідна наявність домовленості сторін про строк звільнення.

За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення.

Водночас працівникові дається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це - безумовне право працівника. Така заява повинна бути належно зафіксована, з відповідними доказами відкликання заяви про звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві від 17 вересня 2018 року позивач просить надати йому щорічну основну та додаткову відпустку на термін 45 календарних днів з 21 вересня.

В заяві від 21 вересня 2018 року позивач просить надати йому чергову та додаткову відпустку за 2018 рік з послідуючим звільненням. Відповідно до розпорядження голови Закарпатської ОДА від 19 вересня 2018 року № 77-к позивачу надано щорічну основну відпустку тривалістю 45 календарних днів - з 21 вересня по 05 листопада 2018 року включно.

Вказана заява зареєстрована в Закарпатській ОДА 21 вересня 2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 521 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 252 ЦК України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Таким чином, в заяві про надання відпустки з подальшим звільненням позивачем визначено дату, з якою він пов'язує своє звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про відпустки" за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Суд зазначає, що відкликати свою заяву про звільнення працівник може й під час відпустки, але якщо вона триватиме більше ніж двотижневий строк попередження , то право на відкликання він має лише в межах двотижневого строку попередження. Відкликання проводиться за письмовим зверненням працівника, яке має бути зареєстроване.

В разі дотримання двотижневого строку попередження останній день роботи припадатиме на той самий день тижня, у який працівник письмово попередив роботодавця про своє звільнення.

Таким чином, оскільки заява про надання позивачу відпустки з подальшим звільненням зареєстрована у Закарпатській ОДА 21 вересня 2018 року, то позивач міг скористатися своїм правом на відкликання заяви про звільнення у строк до 05 жовтня 2018 року.

Однак, у вищевказаний строк заява про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням позивачем до Закарпатської обласної державної адміністрації подана не була.

У зв'язку з цим, Закарпатською ОДА 29 жовтня 2018 року прийнято розпорядження № 67-р про звільнення позивача з посади начальника Управління капітального будівництва Закарпатської ОДА з 05 листопада 2018 року (останній день відпустки).

Проте, оскільки у період з 02 листопада 2018 року по 17 листопада 2018 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДМ № 805105, то відповідачем -1 прийнято оскаржений наказ від 16 листопада 2018 року про зміну дати звільнення позивача на 16 листопада 2018 року.

Судом встановлено, що позивачем 15 листопада 2018 року засобами поштового зв'язку надіслано Закарпатській ОДА заяву про відкликання заяви про звільнення, яка, як повідомлено представником відповідача-1 в судовому засіданні, надійшла до Закарпатської ОДА 16 листопада 2018 року.

Однак, суд приходить висновку, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк для відкликання заяви про звільнення, а відтак відповідач-1, приймаючи оскаржене розпорядження голови Закарпатської ОДА від 16 листопада 2018 року № 71-р "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1", діяв в межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Позивач на підтвердження своїх доводів зазначає, що мав право відкликати заяву про звільнення до дня виходу з відпустки, тобто протягом всього строку перебування у відпустці. Однак, і в такому випадку, враховуючи, що відповідно до розпорядження голови Закарпатської ОДА відпустка позивачу надана по 05 листопада 2018 року включно, то заява про відкликання заяви про звільнення від 15 листопада 2018 року подана ним після спливу погодженого з відповідачем -1 строку звільнення.

Крім того, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що він перебував на стаціонарному лікуванні по 16 листопада 2018 року та відповідно до листка непрацездатності серії АДМ № 805105 до роботи стати мав 17 листопада 2018 року, а відтак його протиправно звільнено у період тимчасової непрацездатності.

Стосовно таких доводів позивача суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону № 889 дисциплінарне стягнення не може бути застосовано під час відсутності державного службовця на службі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, під час перебування його у відпустці або у відрядженні.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналіз вищенаведених норм спеціального Закону та Кодексу законів про працю вказує на те, що звільнення працівника не допускається в день його тимчасової непрацездатності, якщо звільнення відбувається за ініціативою роботодавця. Однак, положення вказаної норми не містить заборони звільнення працівника, якщо таке звільнення відбувається за власним бажанням працівника.

Таким чином, норми чинного законодавства не містять заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за ініціативою працівника під час його тимчасової працездатності.

Суд зазначає, що в даному випадку підставою для звільнення позивача з посади стала заява про звільнення за власним бажанням, а отже, оскільки розірвання трудового договору відбулося за ініціативою працівника, а не з ініціативи власника, то обмеження, встановлені ч. 3 ст. 40 КЗпП, на вказані обставини не розповсюджуються.

Щодо посилань позивача на те, що у зв'язку з перебуванням на лікарняному під час відпустки, така відпустка мала бути продовжена на строк перебування на лікарняному та на те, що він мав намір подати заяву про продовження відпустки суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про відпустки" щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі: тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

Разом з тим, для продовження щорічної відпустки необхідне волевиявлення працівника - він повинен подати роботодавцеві заяву з проханням продовжити або перенести на інший період невикористану відпустку. На підставі такої заяви працівника та листка непраце здатності роботодавець видає відповідний наказ.

В той же час, суд констатує, що позивач із заявою про продовження щорічної відпустки до Закарпатської ОДА не звертався.

Суд не приймає доводи позивача про те, що станом на 16 листопада 2018 року із заявою про продовження строку щорічної відпустки він не звертався, оскільки його лікування не було завершене, оскільки, як вбачається з листка непрацездатності серії АДМ № 805105 позивач перебував на лікуванні з 02 листопада та мав стати до роботи 17 листопада 2018 року.

Відповідно до п. 3. 1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 3 листопада 2004 р. N 532/274/136-ос/1406 у листку непрацездатності підкреслюється слово "первинний" або "продовження" із зазначенням номера та серії попереднього ЛН у разі його продовження.

Відповідно до п. 3.13 вказаної Інструкції у графі "Стати до роботи" вказують словами число і місяць, коли приступити до роботи; посаду, прізвище лікаря, що засвідчується його підписом та печаткою закладу охорони здоров'я "Для листків непрацездатності". У разі продовження тимчасової непрацездатності підкреслюється "Продовжує хворіти" та зазначається номер нового ЛН.

Разом з тим, як вбачається із листка непрацездатності серії АДМ № 805105 (на підставі якого винесено оскаржений наказ від 16 листопада 2018 року № 71-р) він містить заповнену графу "Стати до роботи" із зазначенням дати 17 листопада 2018 року.

В ході судового розгляду справи, судом встановлено, що 23 листопада 2018 року позивачем засобами поштового зв'язку надіслано відповідачу-1 заяву із зазначенням, що його лікування ще не завершене, однак доказів повідомлення про перебування на лікарняному в період з 19 листопада 2018 року по 23 листопада 2018 року не надав та до Закарпатської ОДА листки непрацездатності позивача на підтвердження лікування у період з 19 листопада 2018 р. по 23 листопада включно та з 26 листопада 2018 року по 10 грудня 2018 року включно не надходили.

Крім того, відповідно до наданих позивачем під час судового розгляду оригіналів листків непрацездатності серії АДМ № 606590 та серії АДХ № 086813 вбачається, що вони є первинними, про що свідчить відповідне підкреслення згідно вимог Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності.

Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності на інших підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, працівник, страховий випадок щодо якого настав до моменту звільнення, є застрахованим та має право на оплату листка непрацездатності.

Враховуючи вищенаведені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" суд вважає обґрунтованими дії відповідача-1 з оплати позивачу листка непрацездатності серії АДМ № 805105.

Щодо тверджень позивача про те, що заява про звільнення написана ним під впливом тиску з боку керівництва, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 72 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що його було змушено звільнитися із займаної посади під тиском керівництва.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Закарпатської ОДА від 16 листопада 2018 року № 71-р "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1"

Стосовно позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає, що вони також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Закарпатської ОДА від 16 листопада 2018 року № 71-р "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1", щодо якої суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач -1 як суб'єкт владних повноважень довів належним чином правомірність винесеного ним розпорядження від 16 листопада 2018 року № 71-р "Про зміну дати звільнення ОСОБА_1", у зв'язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими, суперечать вимогам закону та не відповідають обставинам справи, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами та у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ), Управління капітального будівництва Закарпатської обласної державної адміністрації (Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, буд. 4, ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Н.Д. Маєцька