Справа № 826/4107/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4107/18 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.

за участю секретаря Антоненко К.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року

у справі №826/4107/18 (розглянутої у порядку спрощеного провадження)

за позовом ОСОБА_2

до відповідача Державної фіскальної служби України

про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної фіскальної служби України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 18 січня 2018 року № 23 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_2.»;

- визнати дії відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача протиправними, результати якої оформлені актом від 08 лютого 2018 року № 1/99-99-13-04-01/НОМЕР_1 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2016 року».

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем порушено порядок проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача у зв'язку з неповідомленням про її початок в порядку, визначеному Податковим кодексом України, та перевищенням періоду, за який проводиться перевірка, над максимальним періодом, визначеним Податковим кодексом України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Наказом відповідача від 18 січня 2018 року № 23, у зв'язку з надходженням ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року у справі №757/44914/17-к в межах кримінального провадження № 0002307 від 19 липня 2017 року, вирішено провести документальну позапланову невиїзну перевірку платника податків фізичної особи - ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2016 року.

Відповідно до вказаного наказу ДФС України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства платником податків - фізичною особою ОСОБА_2 за період з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2016 року.

За результатами проведення перевірки складено акт від 08 лютого 2018 року № 1/99-99-13-04- 01/НОМЕР_1.

Позивач, вважаючи дії контролюючого органу щодо проведення документальної позапланової перевірки та наказ на підставі якого вчинялася перевірка протиправними, звернувся з зазначеним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки судом за час розгляду справи не було встановлено порушень прав, свобод чи інтересів позивача з боку контролюючого органу, відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог п. 102.1 статті 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Разом з тим, відповідно до п.п. 78.1.11 п. 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі отримання судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесеного ними відповідно до закону.

Як встановлено судом першої інстанції ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року у справі № 757/44914/17-к задоволено клопотання прокурора. Призначено документальну позапланову перевірку ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1998-2016 рр. Організацію проведення перевірки доручено співробітникам Державної фіскальної служби України.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що період, за який мала бути здійснена податкова перевірка позивача, був чітко визначений в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року у справі № 757/44914/17-к, на підставі якої і була призначена перевірка - з 1998 по 2016 роки.

В той же час, відповідно до ч. 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Судом першої інстанції правомірно взято до уваги рішення Конституційний Суд України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012. Адже, як зазначено у вказаному рішенні, яке є обов'язковим до виконання на території України, за практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року). Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Таким чином, оскільки період перевірки позивача був визначений ухвалою слідчого судді, яка набрала законної сили, здійснення відповідачем перевірки позивача за інший період вважалось би порушенням обов'язкового до виконання рішення суду.

Натомість, колегія суддів звертає увагу на те, що дотримання ДФС України приписів ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року у справі № 757/44914/17-к свідчить про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при винесенні наказу та під час проведення спірної податкової перевірки.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що доводи позивача в наведеній частині є безпідставними, та з врахуванням того, що інших аргументів ОСОБА_2 щодо протиправності наказу відповідача наведено не було, відповідно, не вбачається правових підстав для визнання наказу відповідача від 18 січня 2018 року № 23 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_2.» протиправним та скасування.

Посилання апелянта ту обставину, що 08 жовтня 2018 року ухвалою Київського апеляційного суду у справі № 11-сс/824/678/2018 скасовано ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року, на підставі якої проведена податкова перевірка колегія суддів не бере до уваги виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_2.» був прийнятий податковим органом 18 січня 2018 року. Отже на момент видачі наказу та проведення перевірки, ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року була чинною.

Імперативними приписами статті 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами першої, другої статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу позивача на ту обставину, що нормами чинного законодавства передбачено, що судове рішення слідчого судді про призначення перевірки, винесене ним відповідно до закону є підставою для прийняття наказу про проведення перевірки та відповідно проведення самої перевірки. Отже враховуючи, що на момент прийняття податковим органом наказу від 18 січня 2018 року № 23 про проведення документальної позапланової перевірки фізичної особи - ОСОБА_2 ухвала слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/44914/17-к про надання дозволу на проведення такої перевірки була чинною та підлягала обов'язковому виконанню, колегія суддів приходить до висновку, що дії контролюючого органу щодо проведення перевірки були правомірними. При цьому, колегія суддів зауважує, що станом на момент проведення перевірки посадові особи податкового органу не мали жодних обґрунтованих та законних підстав для не виконання розпорядчих актів, які були обов'язковими для виконання.

Крім того колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що наказ вже вичерпав свою дію виконанням, тому вже не може бути скасований.

Щодо посилання ОСОБА_2 про порушення відповідачем порядку проведення перевірки в частині здійснення належного повідомлення позивача про її початок, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог п. 79.1, 79.2 статті 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

79.2. Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наказ «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки платника податків фізичної особи - ОСОБА_2.» прийнято 18 січня 2018 року та направлено на адресу позивача 19 січня 2018 року, про що свідчить фіскальний чек Укрпошти (а.с. 60).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач свої вимоги обґрунтовував, зокрема з посиланням на практику Верховного Суду України, а саме на постанову від 27 січня 2015 року по справі № 21-425а14, якою зазначено, що невиконання вимог, в тому числі, п. 79.2 статті 79 ПК України призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що таке посилання позивача є безпідставним з огляду на те, що чинні на момент розгляду справи вимоги процесуального законодавства не встановлюють обов'язку суду при її вирішенні керуватись правовими позиціями Верховного Суду України.

Натомість, відповідно до чинної редакції ч.ч. 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Отже, враховуючи викладене колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання дотримання відповідачем порядку проведення перевірки позивача, необхідно враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року по справі № 2а-9967/12/2670. Так, Верховний Суд у вказаній постанові дійшов висновку, що оскільки податковим органом фактично реалізована його компетенція на проведення перевірки та оформлення результатів такої перевірки, оспорювані дії щодо проведення перевірки та зміст висновків акту перевірки не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача.

В той же час, ч. 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами ч. 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень законодавства вбачається, що особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Колегія суддів, враховуючи судову практику Верховного Суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені вище норми законодавства та встановлені обставини справи, свідчать про відсутність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу про проведення перевірки. Звертає увагу, що відповідачем фактично реалізована компетенція на проведення перевірки та оформлення її результатів, таким чином оспорювані дії щодо проведення перевірки не є такими, що порушують права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, а визнання незаконними дій не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки оскаржувані дії відповідача не є юридично значимими для позивача.

Щодо доводів апелянта про те, що він був позбавлений можливості надати відповідь на відзив колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2018 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Стаття 263 КАС України передбачає особливості розгляду окремих категорій справ незначної складності. Так, частиною третьої статті 263 КАС України встановлено , що у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив. Таким чином, відповідь на відзив за приписами вимог статті 263 КАС України не є заявою по суті, а тому ненадання позивачем відповіді на відзив не порушує принципу змагальності сторін диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин справи.

Щодо посилання апелянта на наявність порушень допущених контролюючим органом під час проведення перевірки, колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки дослідження зазначених позивачем порушень та надання їм оцінки може бути предметом під час розгляду судом справ щодо розгляду прийнятих податковим органом рішень по суті. Слід зазначити, що всі інші дії податкового органу можуть бути оскаржені при вивчені результатів перевірки по складеному акту та під час прийняття податкового повідомлення-рішення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оскільки судом за час розгляду справи не було встановлено порушень прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача, відсутні правові підстави для задоволення заявлених ОСОБА_2.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог на час винесення оскаржуваного наказу та проведення позапланової перевірки.

Колегія суддів звертає увагу, що в рамках заявлених позовних вимог та встановлених фактичних обставин справи у даному випадку підстав для задоволення вимог не вбачається.

Адже, враховуючи, що на час розгляду справи ухвала Печерського районного суду міста Києва від 03 серпня 2017 року про проведення перевірки була скасована, що має юридичні наслідки під час оскарження рішень податкового органу прийнятих на підставі вказаного акту.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

А.Б. Парінов

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2019 року.