Справа № 2340/4222/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4222/18 Суддя першої інстанції: В.О. Гаврилюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» до Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (далі - Позивач, ПАТ «Черкасиобленерго») звернулося до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - Відповідач, ГУ ДФС у Черкаській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 08.08.2018 року №.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка була чинною на момент порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго», встановлювалася пряма заборона на нарахування штрафу за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, а тому оскаржуваний індивідуальний акт є протиправним та підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що в силу положень ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника, а несплачена сума є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені і застосуванням штрафів. Крім того, наголошує, що відповідні санкції можуть нараховуватися попри існування мораторію на задоволення вимог кредиторів, оскільки його дія не поширюється на вимоги поточних кредиторів.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Черкасиобленерго» просить в її задоволенні відмовити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін. На підтвердження своєї позиції з посиланням на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 12.03.2013 року у справі №29/5005/16170/2011 та від 01.10.2013 року у справі №28/5005/3240/2012, а також Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №823/2240/17, зазначає, що приписи Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка була чинною на момент порушення провадження у справі про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго», встановлювали пряму заборону будь-яких санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов'язань під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ухвалою Господарського суду Черкаської області від 14.05.2004 року у справі №01/1494 порушено справу про банкрутство ВАТ «Черкасиобленерго» та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с. 17).

ГУ ДФС у Черкаській області прийнято рішення від 08.08.2018 року № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, який до Катеринопільського району електричних мереж за період з 21.10.2017 року по 29.03.2018 року застосовано штраф у розмірі 139 465,82 грн. та нараховано пеню в сумі 20 761,51 грн. (а.с. 8).

За результатами адміністративного оскарження рішенням ДФС України від 14.09.2018 року №30013/6/99-99-11-02-02-25 (а.с. 9-11) скаргу ПАТ «Черкасиобленерго» від 20.08.2018 року №6595/09-03 (а.с. 13-16) залишено без задоволення, а рішення - без змін.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 6, 9, 10, 11 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а також ст. ст. 1, 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», та, з урахуванням практики Верховного Суду, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки межах спірних правовідносин дія мораторію на задоволення вимог кредиторів поширюється у тому числі на поточні вимоги.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон про збір та облік).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно абз. 1 ч. 7, ч. 8 ст. 9 Закону про збір та облік єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

За правилами ч. 10 ст. 25 Закону про збір та облік на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу..

Крім того, приписи п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону про збір та облік визначають, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відтак, несплата (неперерахування) або несвоєчасна сплата (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, що не заперечується сторонами, свідчить про існування у контролюючого органу правових підстав для застосування до платника штрафних санкцій та нарахування пені.

Разом з тим, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо неправомірності нарахування Позивачу штрафних санкцій та пені під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статей 1, 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка була чинною на момент запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, а також припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію. Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв'язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов'язання і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі №823/2240/17, ч. 4 ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначала абсолютну заборону на застосування під час мораторію всіх санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому санкції за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22.12.2011 року № 4212-VІ внесені відповідні зміни до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», у тому числі і до положень щодо мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній з 19.01.2013 року, мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію (частина перша статті 19).

Згідно ч. 3 ст. 19 вказаного Закону протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

При цьому, приписи ч. 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначають, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється зокрема на вимоги поточних кредиторів.

Вирішуючи питання того, в якій редакції має бути застосований Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» до спірних правовідносин, Верховний Суд у вже згаданій постанові від 11.09.2018 року у справі №823/2240/17 підкреслив, що суди мають враховувати норму пункту 1-1 Розділу Х Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22.12.2011 року № 4212-VI, відповідно до якої положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Положення Закону застосовуються господарськими судами у розгляді справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання ним чинності, тобто з 19.01.2013 року.

Розгляд справи про банкрутство за новою редакцією Закону здійснюється згідно з постановою про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. При цьому правові підстави прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури визначаються відповідно до раніше чинної редакції Закону, а правові наслідки введення ліквідації процедури - за його новою редакцією. У зв'язку з здійсненням переходу до застосування нової редакції Закону необхідно привести реєстр вимог кредиторів у відповідність до вимог статті 45 Закону в новій редакції і з урахуванням його вимог вирішити питання щодо переобрання представницьких органів кредиторів (зборів кредиторів та комітету кредиторів).

Оскільки у межах спірних відносин постанова господарського суду про визнання ПАТ «Черкасиобленерго» банкрутом відсутня, справа про його банкрутство порушена до набрання чинності Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у новій редакції, то застосуванню підлягає цей закон у редакції до 19.01.2013 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що, як було зазначено вище, боржник - ПАТ «Черкасиобленерго», повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але, з урахуванням позиції Верховного Суду у справі №823/2240/17, пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.

Посилання Апелянта на те, що відмінну від вищенаведеної позиції неодноразово висловлював Київський апеляційний адміністративний суд, колегія суддів оцінює критично, оскільки в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Черкаській області - залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 27» лютого 2019 року.