Справа № 0640/3728/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/3728/18

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

28 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним та скасування висновку комісії Міністерства оборони України, зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :
В липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконним та скасування висновку комісії Міністерства оборони України, зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року та прийняти постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що Закон № 2011-ХІІ та Порядок №975, в редакції чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності не містять обмежень щодо дати настання інвалідності після звільнення особи з військової служби для набуття права на одноразову грошову допомогу.

Враховуючи, що предметом позову в даній справі є виплата ОГД ОСОБА_1 в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, а при отриманні ІІІ групи останній за призначенням ОГД не звертався то до спірних правовідносин, на думку скаржника, необхідно застосовувати законодавство, що діяло станом на 30.10.2017.

10 січня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги.

25 січня 2019 року позивачем надано відповідь на відзив відповідача.

Положеннями ч.3 ст. 296 КАС України визначено, що апеляційна скарга може містити клопотання особи про розгляд справи за її участі. За відсутності такого клопотання вважається, що особа не бажає брати участі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що учасниками справи не було заявлено клопотань про розгляд справи за їх участі, Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30 січня 2019 року, з урахуванням п.1 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 10.06.1988 по 15.02.1989 позивач проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військової лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №547 від 28.02.2014, вогнепальні осколкові поранення голови, правої руки, лівої ноги (контузія головного мозку1988р.) рядового у відставці ОСОБА_1 поранення (контузія) та захворювання, ТАК пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Як вбачається з копії висновку судово-медичної експертизи №198/Ж від 01.02.2014 у ОСОБА_1 рубці є наслідком загоєння ран, що могли утворитися в результаті вогнепальних (осколкових) поранень, які могли бути отримані в 1988 році.

Відповідно до копії довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ №830308 від 22.04.2014, ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності з 04.04.2014. Причина інвалідності: Поранення (контузія) та захворювання Так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Згідно довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААА №861847 від 17.11.2017, ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 30.10.2017. Причина інвалідності: Поранення (контузія) та захворювання. так, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

При цьому, позивач ні як інвалід ІІІ групи, ні як інвалід ІІ групи одноразову грошову допомогу, інших компенсаційних виплат відповідно до законодавства, у зв`язку з встановленням йому вказаних груп інвалідності, не отримував.

ОСОБА_1 звернувся з заявою до Міністерства оборони України через Житомирський ОВК про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум викладеним у формі Протоколу від 06 квітня 2018 року №37 відмовлено позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги з тих підстав, що згідно з пунктом 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", одноразова грошова допомога призначається військовослужбовцям строкової служби у разі, якщо інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби, настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби.

Крім того, зазначено, що абзацом 2 п.4 ст.163-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги, у зв`язку із змінами, що відбулись, не здійснюється.

Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для призначенні позивачу ОГД в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, оскільки ані статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані Порядком № 975, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Надаючи оцінку спірними правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Так, відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності дій відповідача щодо відмови в задоволенні заяви про виплату одноразової грошової допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту п.29 Протоколу № 37 від 06 квітня 2018 року, що відмовою у у виплаті одноразової грошової допомоги було дві підстави, а саме: в порушення пп.6.п2 ст.16 Закону України " Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" інвалідність встановлена позивачу понад 3-х місячний термін після звільнення зі служби, а також те, що зміна групи інвалідності ОСОБА_1 в порушення вимог п.4.ст.16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2013 року № 975, відбулась понад дворічний термін.

Суд зазначає, що частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент первинного встановлення інвалідності позивачу) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності ІІ групи) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час повторного огляду органами МСЕК - 30.10.2017 року було встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК 12 АА від 17.11.2017 року.

При цьому, відповідач відмовляючи у виплаті одноразової грошової допомоги послався на п.п. 6 п.2 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції, яка діяла станом на 2014 рік. Натомість вказана стаття в редакції, чинній на момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності обмежень тримісячним строком не містила.

Судова колегія зауважує, що в даному випадку позивач звернувся за виплатою одноразової грошової допомоги саме по ІІ групі інвалідності, а тому відсутні підстави для застосування норми закону № 2011ХІІ у редакції, яка діяла станом на встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Іншим мотивом відмови Міністерства оборони України у задоволенні заяви позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги було те, що абзацом 2 п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.8 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, визначено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги, у зв`язку із змінами, що відбулись, не здійснюється.

Суд зауважує, що як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення відповідач вираховує дворічний термін зміни ОСОБА_1 групи інвалідності саме від дати встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Однак, з даного приводу колегія суддів зазначає, що норма статті на яку посилається відповідач у вказаній редакції, а саме - п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", набула чинності лише 01 січня 2017 року, а ІІІ групу інвалідності позивачу встановлено ще в 2014 році.

Тобто, в даному випадку відповідач застосовує правову норму до правовідносин, які виникли до моменту набрання чинності редакції п.4 ст.16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що вказує на непослідовність дій відповідача, як суб`єкта владних повноважень при вирішенні питання щодо наявності або відсутності підстав для виплати позивачу спірної ОГД.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Порядком № 975 передбачено право на доплату одноразової грошової допомоги протягом двох років з моменту первинного встановлення інвалідності при тій умові, що військовослужбовцю вже призначалась і виплачувалась така одноразова допомога.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, одноразова грошова допомога позивачу взагалі не виплачувалась.

Водночас, пунктом 3 Порядку 975 регламентовано, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико соціальної експертної комісії.

Проте, відповідачем не надано у спірному рішенні оформленому протоколом оцінку вказаному факту.

Крім того, комісія Міністерства оборони України, у вказаному протоколі посилається на Порядок 975, при цьому не надано обґрунтування п.3 вказаного Порядку, яким регламентовано, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повно та не всебічно дослідив матеріали справи, та саму відмову відповідача викладену у формі Протоколу, не надав оцінку протиріччям суб`єкта владних повноважень в спірному рішенні щодо відмови позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги щодо застосування нормативно правових актів, які діяли в різних проміжках часу, у зв`язку з чим прийшов до передчасного висновку щодо відмови у задоволенні адміністративного позову.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем неналежним чином розглянуто заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги, в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, а відтак вважає, що наявні підстави для визнання протиправним протоколу комісії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Виходячи із вищевикладеної аргументації, суд апеляційної інстанції вважає, що правильним, законним і обґрунтованим способом захисту порушених прав позивача, в даному випадку буде задоволення адміністративного позову частково, а саме визнання протиправним і скасування п.29 протоколу комісії Міністерства оборони України №37 від 06.04.2018 року щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та зобов`язання Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо можливості призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, з урахуванням зазначеної вище позиції суду апеляційної інстанції.

Щодо вимоги апелянта про зобов`язання Міністерства оборони України подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми слідує, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках. Більш того, суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Зважаючи на встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, щодо відмови в задоволенні вимоги апелянта про зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання даного судового рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: Житомирський обласний військовий комісаріат про визнання незаконним та скасування висновку комісії Міністерства оборони України, зобов`язання призначити одноразову грошову допомогу скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати п.29 протоколу комісії Міністерства оборони України №37 від 06.04.2018 року щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо можливості призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.