Справа № 813/2089/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3458/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року (суддя першої інстанції Карп'як О.О., м. Львів, повний текст складено 12.10.2018),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №024/2-13-10-13-05 від 30.06.2017, №024/1-13-10-13-05 від 30.06.2017, №024-13-10-13-05 від 30.06.2017.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив задовольнити позов. Апелянт, зокрема, зауважив, що суд дійшов безпідставного висновку про законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки встановлено порушення при їх прийнятті. Так, вказує, що в оскаржуваних рішеннях відповідача неправильно зазначена його податкова адреса і відомості про реальну адресу були наявні у відповідача, однак жодних податкових повідомлень-рішень за місцем його реєстрації: м.Львів, вул. Виговського, 67/70 надіслано не було. Отже, має місце помилка у податковій адресі платника, тому ці рішення вважаються не врученими платнику податків. Також вважає, що відповідачем пропущено строки винесення податкового повідомлення-рішення №024/1-13-10-13-05 від 30.06.2017 за податковий період 2016 року, чим порушено статтю 267 Податкового кодексу України щодо строків надсилання (вручення) платнику податку контролюючим органом до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Таким чином, податковий орган не наділений повноваженнями виносити та надсилати у 2017 році платнику податку податкове повідомлення-рішення за 2016 податковий період. Також апелянт зазначив, що судом безпідставно не витребувано належним чином засідчені копії оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та безпідставно проведено розгляд справи за правилами спрощеного провадження.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність і обгрунтованність рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та дала пояснення аналогічні викладеним у ній доводам.

Представник відповідача заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, пояснила, що суд прийняв рішення у відповідності до норм чинного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, 04 липня 2013 року за ОСОБА_1 зареєстрований легковий автомобіль марки Mercedes-Benz, модель GL 350 CDI, тип універсал В, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску, тип пального дизель, об'єм двигуна 2987.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3, 25 березня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстрований легковий автомобіль марки Mercedes-Benz, модель S 350 4MATIC, тип седан В, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2015 року випуску, тип пального дизель, об'єм двигуна 2987.

30 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення №024/2-13-10-13-05, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за податковий період 2017 рік у розмірі 20833,33 грн.

30 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення №024/1-13-10-13-05, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за податковий період 2016 рік у розмірі 25000 грн.

30 червня 2017 року Головним управлінням ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення №024-13-10-13-05, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб за податковий період 2017 рік у розмірі 25000 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про законність цих рішень з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII (далі - Закон №71-VIII), яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України, введено в Україні новий місцевий податок на майно - транспортний податок.

Ухвалою Львівської міської ради від 19.01.2015 № 4263 з 01.01.2015 на території м. Львова встановлено податок на майно в частині транспортного податку згідно з «Положенням про транспортний податок».

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України, в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Згідно п.п. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить податок на майно, до складу якого, відповідно до підпункту 265.1.2 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України входить транспортний податок.

Як передбачено п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Відповідно до пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, станом на 1 січня податкового (звітного) року виходячи з марки, моделі, року випуску, об'єму циліндрів двигуна, типу пального. Щороку до 1 лютого податкового (звітного) року центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику економічного, соціального розвитку і торгівлі, на своєму офіційному веб-сайті розміщується перелік легкових автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, який повинен містити такі дані щодо цих автомобілів: марка, модель, рік випуску, об'єм циліндрів двигуна, тип пального.

У п. 267.4 ст. 267 Податкового кодексу України зазначено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Як передбачено пп. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 Податкового кодексу України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України визначено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно матеріалів справи, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України 22 лютого 2016 року надіслало Державній фіскальній службі (зареєстровано за №5783/5 від 23.02.2016) інформацію щодо автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 1 січня 2016 року, а також у матеріалах справи наявна інформація Міністерства економічного розвитку і торгівлі України шодо автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п'яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Відповідно до статті 45 Податкового кодексу України платник податків фізична особа зобов'язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків фізичної особи визначається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

Згідно витягу з реєстраційних даних по фізичній особі, які були надані суду представником ГУ ДФС у Львівській області, податкова адреса позивача: м. Львів, вул. Куликівська, 39 б /22 (а.с. 101).

Ця податкова адреса територіально відноситься до Франківського району м. Львова.

Згідно п. 70.2 статті 70 Податкового кодексу України до облікової картки фізичної особи платника податків та повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків) вноситься така інформація:

- прізвище, ім'я та по батькові;

- дата народження;

- місце народження (країна, область, район, населений пункт);

- місце проживання, а для іноземних громадян - також громадянство;

- серія, номер свідоцтва про народження, паспорта (аналогічні дані іншого документа, що посвідчує особу), ким і коли виданий.

Відповідно до п. 70.7 статті 70 Податкового кодексу України фізичні особи зобов'язані подавати контролюючим органам відомості про зміну даних, які вносяться до облікової картки або повідомлення (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків і мають відмітку у паспорті), протягом місяця з дня виникнення таких змін шляхом подання відповідної заяви за формою та у порядку, визначеними центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Тобто, позивач у разі зміни податкової адреси зобов'язаний був подати заяву про внесення змін до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків (форма 5-ДР) для внесення змін щодо місця проживання.

Доказів, що позивач у встановленому порядку повідомив контролюючий орган про зміну місця проживання, суду надано не було.

Відтак, суд відхиляє доводи апелянта про те, що податковим органом допущено помилку в надсиланні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень не за адресою реєстрації позивача, як на підставу для скасування таких рішень.

Стосовно тверджень позивача про те, що відповідачем пропущено строки винесення податкового повідомлення-рішення №024/1-13-10-13-05 від 30.06.2017 за податковий період 2016 року, чим порушено статтю 267 Податкового кодексу України щодо строків надсилання (вручення) платнику податку контролюючим органом до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року), слід зазначити наступне.

Відповідно до пп. 267.5.1 п. 267.5 ст. 267 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Згідно п. 267.6.1 п. 267.5 ст. 267 ПК України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Пунктом 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року). Щодо об'єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об'єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Зі змісту пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України та Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 №66 вбачається, що повноваження та обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку.

Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403 (далі також Порядок №403), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Пунктом 3 Порядку №403 встановлено, що середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою: Ср = Цн х (Г / 100) х (1 ± (Гк / 100), де Цн - ціна нового транспортного засобу в Україні; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1; Гк - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

Джерелом інформації про ціни нових транспортних засобів в Україні є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) або довідкові дані про ціни щодо ідентичних або аналогічних нових транспортних засобів в Україні чи країнах-виробниках (експортерах) з урахуванням податків та зборів, що визначаються відповідно до законодавства (пункт 4 Порядку №403).

Обов'язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов'язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов'язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов'язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов'язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи викладене, дводи апелянта про пропуск відповідачем строку щодо визначення в 2017 році податкового зобов'язання за 2016 рік є безпідставними, адже, відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючим органам надано право визначати суму грошового зобов'язання протягом 1095 днів, тому строк прийняття такого повідомлення-рішення відповідачем не пропущений.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 6 листопада 2018 року у справі № 808/144/18.

Доводи апелянта про порушення норм процесуального права, а саме, здійснення розгляду справи за правилами спрощеного провадження, є безпідставними, так як згідно ст. 257 КАС України за правилами спрощеного провадження розглядаються справи незначної складності. Частиною 2 цієї статті встановлено, що за правилами спрощеного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині 4 цієї статті.

Згідно частин 1 та 6 статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України, питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Частиною 6 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності. Такий перелік не є вичерпним.

Згідно пункту 10 частини 6 статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017) адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.

Слід зазначити, що позивач у позовній заяві не висловив позиції щодо необхідності розгляду справи в загальному позовному проавадженні.

У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги частин третьої та четвертої статті 257 КАС, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, суд першої інстанції прозглянув справу у судовому засіданні з участю представника позивача.

Доводи апелянта про недослідження судом першої інстанції належним чином копій оскаржуваних податкових повідомлень-рішень суд відхиляє, так як такі докази були витребувані судом апеляційної інстанції і досліджені у судовому засіданні. Відомості вказані у цих податкових повдіомленнях-рішеннях відповідають інформації, зазначеній у корінцях податкових повідомлень-рішень, що були приєднані до матеріалів справи позивачем. Отже, ця неповнота дослідження доказової бази не вплинула на правомірність прийнятого судового рішення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрнутованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 3 зазначеної статті суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 813/2089/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Макарик
І. В. Глушко
Повний текст постанови складено 01 березня 2019 року.