Справа № 815/1715/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2018-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1715/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Цховребова М.Г., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача № 59 від 27.03.2018 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача оформити документи для розгляду та вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалами суду від:

- 30 травня 2018 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження;

- 20.06.2018 року: продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів;

- 01.10.2018 року: розпочато розгляд справи спочатку.

В судове засідання 01.10.2018 року позивач та/або його представник не з'явились, позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. (а.с.189)

28.09.2018 року представником позивача до суду подано заяву, в якій останній просить розглянути дану справу за відсутності представника позивача. (а.с.190)

В судовому засіданні 01.10.2018 року представник відповідача заявив усне клопотання про продовження розгляду справи без участі представника відповідача в порядку письмового провадження.

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 3 ст. 194, ч.ч. 1, 3, 9 ст. 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно змісту адміністративного позову та відповіді на відзив (а.с.7-12, 174-175), позивач обґрунтовує заявлені вимоги, із посиланням на п.п. 1, 4, 13 ч. 1 ст. 1, п. 1 ч. 1 ст. 7, п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують, додаткового або тимчасового захисту», ст. 1 Конвенції «Про статус біженця», п.п. 37, 38, 39, 40, 41, 43 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженців, із зазначенням таких фактичних обставин:

- оскаржуваний наказ є неправомірним та необґрунтованим, оскільки це рішення приймалось не об'єктивно, без повного розгляду заяви позивача, дослідження всіх обставин, які її стосувались. Повний, всебічний, об'єктивний, ретельний розгляд заяви позивача, всіх обставин, доказів могли б істотно вплинути на прийняття законного та правомірного рішення щодо оформлення документів за заявою позивача та подальшого розгляду справи;

- на території Нігерії життю та здоров'ю позивача загрожує небезпека від радикальних організацій та терористичних груп, а також на території Нігерії поширилися факти жорстокого переслідування громадян терористичними організаціями-ісламістами. Таким чином, у позивача є небезпідставні, об'єктивні та обґрунтовані побоювання повернутися додому в Нігерію;

- 02.04.2018 року через напад терористичного ісламістського угруповання «Боко-Харам» в Нігерії загинуло 18 людей і 84 отримали поранення. 05.05.2018 року унаслідок нападу озброєних бандитів на село Гваска в Нігерії загинуло щонайменше 45 людей, серед яких і діти. Таким чином, твердження відповідача про відсутність побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання у позивача є надуманими та упередженими, та суперечать п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

- в ході подачі заяви та інтерв'ю ОСОБА_1 надав первинні можливі докази та пояснення, посилання на обставини, з яких він не може повернутися додому, до Нігерії, і просить захисту в Україні;

- відносно зауважень відповідача щодо розбіжностей у наданій позивачем інформації про підпал будинку під час проведення співбесіди з інформацією про перетин ним кордону з Нігерії до України слід зазначити, що дана співбесіда проводилася англійською мовою, яка не є рідною мовою ОСОБА_1, тому він міг помилитися у хронології, крім того, пройшло майже три роки після тих подій. За фактами, що стали відомі під час анкетування особи та виникли розбіжності повинно було бути проведено додаткове інтерв'ю, проте цього зроблено не було, відповідач обмежився однією співбесідою, що свідчить про упередженість та необ'єктивність розгляду заяви позивача про надання йому захисту в Україні Державною міграційною службою України в Одеській області.

Згідно відзиву на позовну заяву (а.с.41-48), відповідач вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, із посиланням на п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1, п. 7 ст. 7, п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують, додаткового або тимчасового захисту», п. 37 Керівництва по процедурам і критеріям визначення статусу біженців, пп. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року, із зазначенням таких фактичних обставин:

- позивач посилається на те, що надав можливі докази та пояснення, посилання на обставини, за яких він не може повернутися додому до Нігерії і просить захисту в Україні. На території Нігерії його життю та здоров'ю загрожує небезпека від радикальних організацій та терористичних груп, а також на території Нігерії поширилися факти жорстокого переслідування громадян терористичними організаціями - ісламістами. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду з батьківщини слугувала діяльність радикального угрупування «Боко Харам» на території Нігерії. Він вважає, що у випадку повернення на батьківщину його життя може бути у небезпеці. За словами позивача, в 2001 році він із родиною переїхав до м. Кано (через роботу батька), де в листопаді 2014 року терористичне угрупування «Боко Харам» здійснило напад на мирне населення та, зі слів позивача, його будинок було спалено. Після цього він втік до м. Лагос, де відчував себе у повній безпеці. Зі слів позивача, через погане економічне становище він вирішив приїхати в Україну у пошуках кращої долі;

- за матеріалами особової справи, позивач вибув з Нігерії до України вперше 27.02.2014, авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу та одноразової туристичної візи. 20.06.2014 позивач покинув територію України, тим самим порушивши дозволений строк перебування на території нашої країни (30 діб). Вдруге позивач вибув з Нігерії 05.10.2014, авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу та одноразової туристичної візи. 28.01.2015 позивач покинув територію України, тим самим вдруге порушивши дозволений строк перебування на території нашої країни (30 днів). Втретє позивач вибув з Нігерії 14.05.2015 авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу та одноразової туристичної візи, з 2015 року позивач не покидав територію України. Слід зазначити, що звернення за міжнародним захистом відбулося із зволіканнями, майже через 3 роки нелегального перебуванні на території України, а саме 15.03.2018;

- за результатами аналізу матеріалів особової справи позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення шукача захисту містять суттєві відмінності, що свідчать про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту для легалізації в нашій країні. Так, відповідно до протоколу співбесіди від 27.03.2018, позивач зазначив, що в листопаді 2014 року терористичне угрупування «Боко Харам» здійснило напад на район м. Кано, штат Кано, де він проживав із двоюрідними братами, та спалили його будинок. Він також зазначив, що в цей час вдома нікого не було, він знаходився в м. Лагос, однак відповідно до паспортного документу з 05.10.2014 до 28.01.2015 він перебував на території України. Позивач не надав ані підтверджень факту спалення будинку, ані документів на володіння будинком взагалі. В той же час, позивач не звертався до правоохоронних органів. Правдоподібність вказаного елементу вважається сумнівною та такою, що вказує на вигаданість фактів задля посилення історії переслідування під час звернення за міжнародним захистом. Зазначене додатково підтверджується відсутністю достовірної інформації стосовно вказаних заявником подій;

- аналізом інформації по країні громадянської належності встановлено, що державна влада Нігерії веде активну боротьбу з угрупованням «Боко Харам», а саме ув'язнила 45 членів угрупування за незаконні дії. Діяльність угрупування «Боко Харам» розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії із країнами Камерун та Чад. Відповідно до наявної інформації, останнє місце проживання позивача м. Лагос знаходиться у південно-західній частині Нігерії, що спростовує ймовірність зазнати шкоди, фізичного чи іншого насильства з боку представників зазначеного угрупування у вказаному регіоні, що підтверджується словами самого позивача;

- з протоколу співбесіди від 27.03.2018 вбачається, що причинами виїзду особи з Нігерії було бажання виїхати та легалізуватись до більш економічно розвинених країн Європи в пошуках кращого життя;

- надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач є мігрантом, а не біженцем;

- з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що він тривалий час перебував у категорії нелегального мігранта на території нашої країни, порушуючи норми українського законодавства, у зв'язку з чим на особу було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП (з 27.03.2015 до моменту звернення за міжнародним захистом). Позивач інтегрований в українське суспільство та мав можливість вчасно здійснити звернення з приводу набуття міжнародного захисту. З огляду на вищезазначене можливо дійти висновку, що звернення базується на необхідності легалізації на території нашої держави та вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Більш того, позивач сам підтверджує причину звернення до територіального підрозділу ДМС з метою легалізації;

- позивач не надав ГУ ДМС України в Одеській області жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину. Аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди шукача захисту встановлено, що ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначене додатково підтверджується поясненнями позивача під час співбесіди, де він зазначив, що особисто його ніхто ніколи не переслідував;

- інформацією по країні громадянської належності встановлено, що соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

Дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню повністю, з таких підстав.

Судом встановлено, що 15.03.2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту № 41 (а.с.80-82), у якій зазначив: «В моїй рідній країні Нігерії діє радикальна терористична ісламська організація «Боко Харам», яка виступає проти західної освіти, західної культури і науки і намагається побудувати ісламську державу в Нігерії. Вони періодично влаштовують терористичні акти, внаслідок яких гинуть люди. Вони захоплюють цілі села, спалюють їх, вбивають мешканців. Вони влаштують публічні кари, масові вбивства. Терористи «Боко Харам» постійно викрадають людей для подальшого продажу. А викрадених дітей терористи використовують як смертників для здійснення нових атак, які приводять в жах. Дана терористична організація оголошує зрадниками всіх, хто підтримує західні цінності і сповідує любу релігію, відмінну від мусульманства. Оскільки я не є мусульманином, моя релігія - католицизм, і оскільки я підтримую західні ідеали, я боюсь за своє життя. Тому, прошу вас допомогти мені залишитись тут, в Україні, так як у мене немає можливості повернутись до дому у зв'язку з ситуацією, що склалася.».

Згідно анкети позивача від 21.03.2018 року, як особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.86-91), позивачем зазначено, зокрема, що:

- рідна мова: англійська та діалект юрба;

- країну постійного проживання покинув приблизно 14.05.2015 року;

- приблизно 15.05.2015 року перетнув кордон України;

- в Україні перебуває нелегально.

У даній анкеті причиною виїзду з країни постійного проживання зазначено, зокрема, що:

«Мені довелось покинути Нігерію через етнічну та релігійну кризу та тероризм. Там існує терористична ісламська організація під назвою «Боно Харам», вони вбивають людей кожного дня, викрадають цілі сім'ї. Якщо ти відносишся до іншої релігії окрім як ісламської, вони тебе вбивають, або викрадають та змушують доставляти суїцидні вибухівки, тобто ти стаєш смертником. Вони також підпалюють будинки, бізнеси, можуть вбити навіть якщо в тебе є західна освіта. Я не знаю до якої течії ісламу вони відносяться, може там присутні всі течії ісламу. Вони знаходяться по всій Нігерії, але більше всього в м. Майдугури, м. Борно, деякі з них живуть в лісі Самбіса біля м. Борно.

Вони підпалили мій сімейний будинок м. Кано приблизно в листопаді 2014 року. Підпалили через те, що я жив в християнському регіоні, вони підпалили всі будинки в нашому районі. Вони це робили, бо я відношусь до християнської релігії та через те, що вони відносяться до етнічної належності хауса, а я наполовину юрба та наполовину ігбо. Я не бачив хто підпалив мій будинок, але я бачив представників «Боко Харам», вони зазвичай закривають лице, тож видно тільки очі та вдягнені в довге плаття, іноді вони вдягнені в військову форму (мабуть коли вбили когось з військових забрали їх одяг). Поліцейський відділок теж підпалили, я не звертався до поліції, поліція теж тікає від «Боко Харам».

Після того як мій будинок підпалили, мені довелось переїхати до м. Лагос і я намагався розпочати нове життя, але це дуже складно, я намагався знайти роботу, але я не зміг знайти роботу, після цього в травні 2015 року я приїхав в Україну.».

27 березня 2018 року посадовою особою відповідача, М.А. Нетковою, на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розглянувши заяву та особову справу № 2018OD0034, громадянина Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 (по батькові), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 15.03.2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та вважаючи, що заява позивача, гр. Нігерії, є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, зазначених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні (а.с.130-136), відповідно до змісту якого, з таких фактичних підстав, зокрема:

- з матеріалів справи вбачається, що особа є громадянином Нігерії, уродженцем м. Аієпе. За національністю нігерієць, за етнічною належністю ігбо, за віросповіданням християнин. Рідні мови англійська та діалект юрба. За сімейним станом неодружений, дітей не має. З числа документів заявник надав наступне: оригінал паспортного документу серії НОМЕР_1, виданого в м. Лагос 07.08.2012 року, дійсного до 06.08.2017 року з перекладом з англійської мови на українську мову;

- за матеріалами особової справи, заявник вибув з Нігерії до України вперше 27.02.2014 року, авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_4. 20.06.2014 року заявник покинув територію України, тим самим порушивши дозволений строк перебування на території нашої країни (30 діб). Вдруге заявник вибув з Нігерії 05.10.2014 року, авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_3. 28.01.2015 року заявник покинув територію України, тим самим вдруге порушивши дозволений строк перебування на території нашої країни (30 днів). Втретє шукач захисту вибув з Нігерії 14.05.2015 року авіарейсом Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна). Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_2, з 2015 року заявник не покидав територію України. Під час звернення за міжнародним захистом, а саме 15.03.2018 року заявник перебував в категорії нелегального мігранта та був направлений на сплату адміністративного штрафу за ст. 203 КУпАП через порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;

- щодо причин звернення за міжнародним захистом, заявник розповів про діяльність радикального угрупування «Боко Харам» на території Нігерії. Особа вважає, що у випадку повернення на Батьківщину його життя може бути у небезпеці. За словами заявника, в 2001 році він із родиною переїхав до м. Кано (через роботу батька), де в листопаді 2014 року терористичне угрупування «Боко Харам» здійснило напад на мирне населення та, зі слів заявника, його будинок було спалено. Після цього шукач захисту втік до м. Лагос, де відчував себе у повній безпеці (протокол співбесіди від 27.10.2018 року, арк. 8). Зі слів особи, через погане економічне становище заявник вирішив приїхати в Україну у пошуках кращої долі (протокол співбесіди від 27.10.2018року, арк. 8-9);

- ані на Батьківщині, ані на території нашої країни заявник ніколи не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, військових чи інших організацій;

- за результатами аналізу матеріалів особової справи заявника було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення шукача захисту містять суттєві відмінності, що свідчать про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту для легалізації в нашій країні. Так, відповідно до протоколу співбесіди від 27.03.2018 року, заявник зазначив, що в листопаді 2014 року терористичне угрупування «Боко Харам» здійснило напад на район м. Кано, штат Кано, де він проживав із двоюрідними братами, та спалили його будинок. Особа також зазначила, що в цей час вдома нікого не було та він особисто знаходився в м. Лагос, однак відповідно до паспортного документу з 05.10.2014 року до 28.01.2015 року він перебував на території України. Заявник не надав ані підтверджень факту спалення будинку, ані документів на володіння будинком взагалі. В той же час, шукач захисту не звертався до правоохоронних органів (протокол співбесіди від 27.03.2018 року, арк.7). Правдоподібність вказаного елементу вважається сумнівною та такою, що вказує на вигаданість фактів задля посилення історії переслідування під час звернення за міжнародним захистом. Зазначене додатково підтверджується відсутністю достовірної інформації стосовно вказаних заявником подій;

- аналізом інформації по країні громадянської належності встановлено, що державна влада Нігерії веде активну боротьбу з угрупованням «Боко Харам», а саме ув'язнила 45 членів угрупування за незаконні дії (за посиланням: https://www.premiumtimesng.com/news/headlines/ 246039-nigerian-court-jails-45-boko-haram-members-discharges-over-400-suspects.html, додаток № 1 до висновку), та досягає великого прогресу в протистоянні тероризму на північному сході країни (за посиланням: https://www.naij.com/729890-nigerian-army-vs-boko-haram-tremendous-progress/html#729890, додаток № 2 до висновку). Активна боротьба проти терористичного угрупування також підтверджується словами самого заявника (протокол співбесіди від 27.03 2018 року, арк. 9). Додатково слід зазначити, що діяльність угрупування «Боко Харам» розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії із країнами Камерун та Чад (відповідно до європейського Інтернет - ресурсу: http://www.telegraph.co.uk/news/worldnews/africaandindianocean/nigeria/11339781/Map-Boko-Haram-territory-in-Nigeria.html, додаток № 3 до висновку). Відповідно до наявної інформації, останнє місце проживання заявника, м. Лагос знаходиться у південно-західній частині Нігерії, що спростовує ймовірність зазнати шкоди, фізичного чи іншого насильства з боку представників зазначеного угрупування у вказаному регіоні, що підтверджується словами самого заявника (протокол співбесіди від 27.03.2018 року, арк. 8);

- з протоколу співбесіди від 27.03.2018 року вбачається, що причинами виїзду особи з Нігерії було бажання виїхати та легалізуватись до більш економічно розвинених країн Європи в пошуках кращого життя (протокол співбесіди від 27.03.2018 року, арк. 8). З матеріалів особової справи шукача захисту спостерігається, що він тривалий час перебував у категорії нелегального мігранта на території нашої країни, порушуючи норми українського законодавства, у зв'язку з чим на особу було складено протокол та постанову про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП (з 27.03.2015 року до моменту звернення за міжнародним захистом). Заявник інтегрований в українське суспільство та мав можливість вчасно здійснити звернення з приводу набуття міжнародного захисту. З огляду на вищезазначене можливо дійти висновку, що звернення базується на необхідності легалізації на території нашої держави та вважається елементом зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Більш того, заявник сам підтверджує причину звернення до територіального підрозділу ДМС з метою легалізації (протокол співбесіди від 27.03.2018року, арк. 9);

- у той же час, шукач захисту не надав територіальному підрозділу ДМС жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Аналізом заяви, анкети та протоколу співбесіди шукача захисту встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник особисто не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Зазначене додатково підтверджується поясненнями особи під час співбесіди, де він зазначив, що особисто його ніхто ніколи не переслідував (протокол співбесіди від 27.03.2018року, арк. 9-10);

- інформацією по країні громадянської належності встановлено, що соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури (за посиланням: https://www.naij.com/1081987-nigerian-economy-grow-by-1-2017-world-bank.html#1081987, додаток № 4 до висновку).

До вищезазначеного висновку додані Додатки №№ 1-4. (а.с.137-140)

Наказом відповідача № 59 від 27.03.2018 року (а.с.126), відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Неткової М.А., відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту стосовно гр. Нігерії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № 2018ОD0034.

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 27 березня 2018 року № 5/1-447 отримано позивачем 04.04.2018 року. (а.с.127-129)

Не погоджуючись з наказом відповідача № 59 від 27.03.2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», позивач оскаржив його в судовому порядку.

На виконання ухвали відповідачем суду надано копії матеріалів особової справи позивача № 2018OD0034 (а.с.51-149), розпочатої 15.03.2018 року, яка, крім вищезазначеного містить також, зокрема:

- листи-відповіді територіальних органів Державної міграційної служби України, зокрема, в Дніпропетровській, Херсонській, Харківській, Запорізькій, Полтавській, Сумській, Донецькій, Миколаївській, Чернігівській, Закарпатській областях, якими відповідача повідомлено, що позивач: із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався; інформація щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отримання дозволу на імміграцію в Україну, продовження строку перебування, документування посвідкою на постійне або тимчасове проживання, а також інших облікових відомостей, відсутня; зареєстрованим за місцем проживання або знятим з реєстраційного обліку не значиться;

- протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД 001683 від 15.03.2018 року, відповідно до якого позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме, знаходиться нелегально з 05.03.2018 року, за що передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП;

- постанова про накладення на позивача адміністративного стягнення ПН 001683 від 15.03.2018 року відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП у виді штрафу в розмірі 510 грн.;

- квитанція від 15.03.2018 року про сплату позивачем штрафу в розмірі 510 грн.;

- протокол співбесіди від 27.03.2018 року, при проведенні якої позивач зазначив, зокрема, що: перший раз він приїхав в Україну в лютому 2014 року, перебував приблизно 40 днів, відвідав Київ, Харків, Одесу. Другий раз приїхав в жовтні 2014 року, був приблизно 2 місяці, відвідав Київ, Харків, Одесу. Третій раз приїхав в травні 2015 року; в Україну приїхав жити тому, що тут дешево жити, щоб мати краще життя; територію України з 2015 року позивач не покидав; будинок позивача в м. Кано був підпалений в листопаді/ грудні 2014 року; якщо позивач повернеться на батьківщину, то для нього не буде життя, бо йому доведеться будувати все спочатку; до міграційної служби позивач звернувся з метою легалізації та з метою бути в Україні; його на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичними поглядами, ознакою приналежності до певної соціальної групи не переслідували, тощо;

- реєстраційний листок особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Справа № 2018OD0034, у якій зазначено, зокрема, що причинами виїзду з останньої країни постійного проживання були особисті та економічні причини;

- паспорт позивача, виданий Федеративною республікою Нігерією 07.08.2012 року, № НОМЕР_1, дійсний до 06.08.2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частинами 1 та 3 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - ЗУ № 3671-VI), Конвенцією «Про статус біженців» від 28 липня 1951 року, приєднання до якої відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, приєднання до якого відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Протокол).

Відповідно до п.п. 1, 13, 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 3671-VI, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Згідно зі ст. 1 Конвенції, у цій Конвенції термін «біженець» означає особу, яка:

1) вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 р. і 30 червня 1928 р. або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 р. і 10 лютого 1938 р., Протоколом від 14 вересня 1939 р. або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців;

постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які задовольняють умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу;

2) внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Протоколу для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року ..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1 A (2).

З аналізу наведених норм вбачається, що поняття «біженець» включає чотири обов'язкові ознаки, а саме:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або небажання користуватись захистом країни походження внаслідок таких побоювань;

- побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішує покинути країну і стати біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно ч. 2 ст. 5 ЗУ № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч.ч. 1, 7, 12 ст. 7 ЗУ № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 8 ЗУ № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно ч. 4 ст. 8 ЗУ № 3671-VI, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1 (із змінами і доповненнями), судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року (995_011) і Протоколом 1967 року (995_363) поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців ( 995_011 ), а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року (995_011) не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

В частині 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі встановлених обставин та аналізу вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновків про те, що:

- позивач вибув з Нігерії до України вперше 27.02.2014 року, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_4. Вдруге позивач вибув з Нігерії до України 05.10.2014 року, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_3. Втретє позивач вибув з Нігерії до України 14.05.2015 року, легально, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та одноразової туристичної візи серії НОМЕР_2, та з 2015 року не покидав територію України. За міжнародним захистом позивач звернувся 15.03.2018 року, тобто більш ніж через 4 роки після першого прибуття в Україну, та майже через 3 роки після його останнього прибуття в Україну.

Значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

На виконання ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування норм права, викладені, зокрема, в постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17 (адміністративне провадження № К/9901/2164/17);

- 15.03.2018 року позивачем в якості підстав для звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребують додаткового або тимчасового захисту, ним зазначено, по суті, побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання із посиланням на дії радикальної терористичної ісламської організації «Боко Харам» щодо періодичного влаштування нею терористичних актів, масового вбивства людей, викрадання людей для подальшого продажу та використання як смертників для здійснення нових атак.

При анкетуванні 21.03.2018 року та під час співбесіди 27.03.2018 року позивачем зазначено, що представники «Боко Харам» підпалили його сімейний будинок м. Кано приблизно в листопаді 2014 року, підпалили через те, що він жив в християнському регіоні, бо він відноситься до християнської релігії та через те, що вони відносяться до етнічної належності хауса, а він наполовину юрба та наполовину ігбо. При цьому, як зазначив сам позивач, після того як його будинок підпалили, йому довелось переїхати до м. Лагос і він намагався розпочати нове життя, але це дуже складно, він намагався знайти роботу, але не зміг знайти роботу, після цього в травні 2015 року він приїхав в Україну.

Також, згідно протоколу співбесіди від 27.03.2018 року, при проведенні якої позивач зазначив, зокрема, що: перший раз він приїхав в Україну в лютому 2014 року, перебував приблизно 40 днів, відвідав Київ, Харків, Одесу. Другий раз приїхав в жовтні 2014 року, був приблизно 2 місяці, відвідав Київ, Харків, Одесу. Третій раз приїхав в травні 2015 року; в Україну приїхав жити тому, що тут дешево жити, щоб мати краще життя; територію України з 2015 року позивач не покидав; будинок позивача в м. Кано був підпалений в листопаді/ грудні 2014 року; якщо позивач повернеться на батьківщину, то для нього не буде життя, бо йому доведеться будувати все спочатку; до міграційної служби позивач звернувся з метою легалізації та з метою бути в Україні; його на батьківщині за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичними поглядами, ознакою приналежності до певної соціальної групи не переслідували, тощо.

Крім того, в реєстраційному листку позивача, як особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Справа № 2018OD0034, зазначено, зокрема, що причинами виїзду з останньої країни постійного проживання були особисті та економічні причини.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач з 05.10.2014 року до 28.01.2015 року перебував в Україні.

З встановленого вбачається: зміна позивачем конкретики фактичних обставин, пов'язаних із загрозами з боку радикальної терористичної ісламської організації «Боко Харам». При цьому позивачем не зазначено докази, якими можуть бути підтверджені наведені позивачем обставини (зокрема, щодо: місця проживання; підпалу будинку тощо), наявність їх у позивача або причини неможливості їх самостійного надання та місце їх знаходження тощо; відсутність такої загрози саме для позивача, як такого, якого не було на місці названих ним подій; переїзд позивача до іншого безпечного міста своєї країни з метою розпочати нове життя, знайти роботу; переїзд в Україну у зв'язку із відсутністю роботи, - що свідчить про відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за певними ознаками.

При цьому слід зазначити, що посилання представника позивача на те, що розбіжності у наданій позивачем інформації про підпал будинку під час проведення співбесіди з інформацією про перетин ним кордону з Нігерії до України обумовлені тим, що дана співбесіда проводилася англійською мовою, яка не є рідною мовою ОСОБА_1, - не відповідає вищенаведеним матеріалам особової справи позивача, у яких зі слів позивача зафіксовано, що його рідної мовою є, в тому числі англійська мова.

Крім того, відповідачем перевірено та проаналізована інформація по країні громадянської належності позивача, встановлено, що: державна влада Нігерії веде активну боротьбу з угрупованням «Боко Харам» та досягає великого прогресу в протистоянні тероризму на північному сході країни діяльність угрупування «Боко Харам» розповсюджена лише у північно-східних прикордонних районах Нігерії із країнами Камерун та Чад; останнє місце проживання заявника, м. Лагос знаходиться у південно-західній частині Нігерії; соціально-політична ситуація у Нігерії є стабільною, спостерігається зріст інвестицій та розвиток інфраструктури.

Отже, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивача до Головного управління міграційної служби в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».

При цьому, відповідно до п. 62 Керівництва УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру;

- висновок від 27 березня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, за результатами розгляду заяви та особової справи № 2018OD0034, громадянина Нігерії на установчі дані ОСОБА_1 (по батькові), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який 15.03.2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відповідає даним особової справи позивача, обставинам, встановленим судом, та нормам діючого законодавства, які регулюють спірні правовідносини;

- у позивача відсутні умови, зазначені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ № 3671-VI;

- на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України відповідачем доведені обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, та доказана правомірність оскарженого наказу, прийняття його на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, та відповідно до інших вимог ч. 2 ст. 2 КАС України;

- позиція позивача зі спірних питань - є помилковою.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених вимог, позивачем суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновку, що:

- підстав для визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 59 від 27.03.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - не має, відповідно, немає підстав для задоволення позовної вимог позивача про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

В повному обсязі рішення складено з урахуванням часу проходження головуючого судді у Національній школі суддів України підготовки суддів за програмою для суддів окружних адміністративних судів і місцевих господарських судів 29 жовтня - 2 листопада 2018 року та вихідних днів.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014; ідентифікаційний код юридичної особи: 37811384), про: визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 59 від 27.03.2018 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області оформити документи для розгляду та вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.Г. Цховребова

.