Справа № 440/175/19
Суддя: І.С. Шевяков
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/175/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шевякова І.С. розглянув у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги:

визнання протиправним та скасування рішення № 1991 від 25.06.2018 про відмову в призначенні пенсії за віком;

визнання бездіяльності відповідача щодо непризначення пенсії протиправною;

зобов`язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 20 вересня 2017 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Під час розгляду справи суд

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (надалі також - відповідач, Полтавське ОУПФУ) про визнання дій протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 22 січня 2019 року Полтавський окружний адміністративний суд відкрив провадження у зазначеній справі та ухвалив розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аргументи учасників справи

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач до жовтня 1996 року проживала в м.Полтава, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль. При цьому, ОСОБА_1 при віці 68 років і страховому стажі понад 29 років досягла усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком, встановлених частиною 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Разом з тим, відповідач оскаржуваним рішенням відмовив ОСОБА_1 в призначенні пенсії, безпідставно посилаючись на недотримання останньою вимоги особистого звернення (або через представника) про призначення пенсії та ненадання позивачем належним чином завірених копій документів. Позивач зазначала, що особиста заява позивача повністю відповідає формі, яка встановлена додатком 2 до Порядку 22-1, подана від її імені представником за довіреністю, яка нотаріально посвідчена та апостильована, при цьому із заявою подано усі необхідні оригінали документів, що були надані відповідачу для огляду та засвідчення, що підтверджується штампом відповідача на відповідному листі, а також подані копії документів, засвідчених нотаріусом в Державі Ізраїль, підпис та повноваження якого підтверджені печаткою та вчинено апостиль відповідно до Гаазької конвенції, до якої Україна приєдналася 23.12.2003.

Представник відповідача надав до суду відзив на адміністративний позов (а.с. 137-139), у якому зазначив, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення (поновлення) пенсії за віком є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи. Подані від імені позивача документи не відповідали вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а тому не могли бути розглянуті управлінням для призначення пенсії ОСОБА_1 Зазначено, що заявницею не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки вона особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, не зверталася до управління із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком відповідно до вимог статті 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та необхідним пакетом документів, що призначає право на даний вид пенсії. При цьому, довідки про заробітну плату від 22.10.2013 №403, видана ВО "Знамя", та від 25.05.2006 №15, видана Кінотеатром "Колос", не відповідають вимогам оформлення згідно Додатку 1 до Порядку. Зокрема, у них не зазначено адресу підприємств, за якими можливо провести перевірку первинних документів за період, зазначений у довідках, а також нарахування на всі виплати страхових внесків (єдиного внеску). Поряд з цим, представник зауважувала, що оскільки питання у сфері соціального забезпечення між Урядом України та Урядом держави Ізраїль на законодавчому рівні не врегульоване, немає законної підстави на призначення пенсії позивачу згідно вимог законодавства України.

22 лютого 2019 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій додатково акцентовано увагу суду на протиправності оскаржуваного рішення та на порушенні відповідачем права позивача на призначення пенсії за віком.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Обставини справи, встановлені судом

Відповідно до відмітки зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 (виданий замість НОМЕР_3), ОСОБА_1 постійно проживає в державі Ізраїль /а.с. 32/.

За змістом позовної заяви до виїзду до держави Ізраїлю позивач була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2.

20.09.2017 у Полтавському ОУПФУ Полтавської області зареєстровано лист-заяву представника за доручення позивача ОСОБА_2 Юридичний офіс (Ізраїль-Україна) ОСОБА_3 про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 /а.с.69/.

До заяви додано: нотаріально засвідчені та апостильовані копії довіреності, паспорту для виїзду за кордон ОСОБА_1, копії ідентифікаційного коду, трудової книжки, довідки про заробітну плату, довідки про місце проживання, листа Пенсійного фонду України від 13.07.2017 №9659/Е-11, особисту заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії /а.с. 29-68/.

В особистій заяві ОСОБА_1 останньою вказано, що пенсія на іншій підставі їй не призначалася, утриманців у неї немає, вона не працює /а.с. 68/.

Листом від 06.10.2017 вих. № 525/Е-14/2 /а.с. 72-73/ Полтавське ОУПФУ Полтавської області повідомило представників заявниці ОСОБА_1 про те, що надані документи не відповідають вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1, а тому не можуть бути розглянуті управлінням для призначення пенсії ОСОБА_1 Крім того, заявницею не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки вона особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, не зверталася до управління із заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком відповідно до вимог статті 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та необхідним пакетом документів, що призначає право на даний вид пенсії, а відтак управлінням не виносилося рішення про відмову в призначенні пенсії. Додатково повідомлено, що довідки про заробітну плату №403 від 22.10.2013, видана ВО "Знамя", та №15 від 25.05.2006, видана кінотеатром "Колос", не відповідають вимогам оформлення згідно Додатку 1 до Порядку. Зокрема, у них не зазначено адресу підприємств, за якими можливо провести перевірку первинних документів за період, зазначений у довідках, а також нарахування на всі виплати страхових внесків (єдиного внеску). Проводити призначення пенсії згідно вказаних довідок немає правових підстав.

За наслідками судового оскарження таких дій відповідача рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.05.2018 у справі № 816/619/18 Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області було зобов'язано розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 08 травня 2017 року, подану 20 вересня 2017 року, вхідний № 525/Е-14/2, з урахуванням висновків суду. У вказаному рішенні суд дійшов висновку про безпідставність нездійснення відповідачем фактичного розгляду заяви про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Здійснивши розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 08 травня 2017 року, поданої 20 вересня 2017 року, вхідний № 525/Е-14/2, з урахуванням висновків суду, Полтавське ОУПФУ винесло рішення від 25.06.2018 № 191, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком згідно з заявою від 08.05.2017 у зв`язку з відсутністю паспорту громадянина України з реєстрацією на території України та невідповідністю наданих документів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону 1058 /а.с. 140/.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач в особі представника звернулася до суду з даним позовом.

Норми права, які підлягають застосуванню

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й права на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 зазначеного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 року №25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно частини 5 статті 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за №22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1).

Порядком №22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п.1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Висновки щодо правозастосування

В рішенні та письмовому відзиві відповідач посилається на те, що позивачем була порушена процедура звернення за призначенням її пенсії, а саме, не була дотримана вимога особистого звернення, а представники позивача, які діють на підставі нотаріально посвідченої довіреності, не мають законних повноважень передати до УПФУ її особисту заяву про призначення пенсії.

Разом з тим, вказані посилання суд оцінює критично, оскільки надані до управління документи містили особисту заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком /том 1 а.с. 236/, яка повністю відповідає формі, що встановлена Порядком №22-1. Вказана заява підписана особисто ОСОБА_1, особа останньої посвідчена українським паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2, виданим 17.03.2015.

При наданні документів для призначення пенсії, відповідачу була подана також довіреність від імені ОСОБА_1 на представництво її інтересів ОСОБА_2 Юридичний офіс (Ізраїль-Україна), яка посвідчена нотаріально та апостильована.

Щодо посилань відповідача на невідповідність довідок про заробітну плату ОСОБА_1 вимогам Порядку №22-1, то суд вважає за доцільне зауважити наступне.

Відповідно до пункту 2.10 Порядку №22-1, довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами.

Довідка про заробітну плату для обчислення пенсії повинна бути заповнена за всіма реквізитами: в лівому верхньому кутку повинен бути штамп органу, що видав довідку із зазначенням номера та дати видачі; прізвище, ім'я, по батькові особи, на яку видана довідка; сума заробітку прописом, із зазначенням грошової одиниці; суми заробітку з розшифровкою помісячно; довідка повинна бути видана на підставі особистих рахунків за відповідні періоди; довідка в обов'язковому порядку повинна бути підписана керівником і головним бухгалтером підприємства, організації з розкриттям прізвищ; підписи завіряються печаткою підприємства, установи, організації (додаток №1 до Порядку №22-1).

Дослідивши довідки від 22.10.2013 №403 та від 25.05.2006 №15, надані управлінню представником ОСОБА_1, суд не вбачає підстав для висновків про їх невідповідність вимогам законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про безпідставність та протиправність рішення відповідача про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком. Отже, воно підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача вчинити певні дії - призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, суд виходить з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, звертаючись неодноразово до відповідача із заявою про призначення пенсії, фактично отримувала відмову, побудовану на підставах, обґрунтованість яких не була доведена відповідачем і спростована під час судового розгляду.

За правовою позицією Конституційного Суду України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення КСУ від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003 та від 02.11.2004 № 15-рп/2004).

Верховенство права, будучи одним з основних принципів демократичного суспільства, передбачає судовий контроль над неправомірним втручанням у право кожної людини.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У зв'язку із зазначеним суд враховує правову позицію Верховного Суду України та обираючи належний спосіб захисту порушеного прав позивача, вважає за необхідне зобов'язати Полтавське об`єднане управління пенсійного фонду України Полтавської області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з дати першого звернення - з 20 вересня 2017 року.

Суд звертає увагу на те, що права позивача в частині нарахування та виплати пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, на час розгляду даної справи не порушені, оскільки нарахування пенсії не проведено, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Не підлягає задоволенню і вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непризначення пенсії, оскільки з матеріалів справи встановлено, що фактично відповідач не допускав бездіяльності, а здійснив дії щодо прийняття рішення про відмову в призначенні пенсії за віком.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського ОУПФУ Полтавської області підлягають частковому задоволенню.

Щодо твердження відповідача про пропущення строку звернення до суду позивачем, суд зазначає, що звернення до суду у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з призначенням та виплатою, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Враховуючи те, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. і суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського ОУПФУ Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 352,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6-9, 139, 205, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Івана Мазепи, 30, м. Полтава, 36040, ) про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області № 191 від 25.06.2018 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язати Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Івана Мазепи, 30, м. Полтава, 36040, ) призначити та виплачувати ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) пенсію за віком з 20.09.2017 року.

В задоволенні іншої частини позовної вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області (вул. Івана Мазепи, 30, м. Полтава, 36040, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) витрати зі сплати судового збору у розмірі 352 грн 40 коп (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Головуючий суддя І.С. Шевяков