Справа № 160/8553/18
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2019 року Справа № 160/8553/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЛозицької І.О.
за участі секретаря судового засіданняЧерніженко К.Е.
позивача представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4
15.11.2018 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, в якому просить суд:
11.12.2018 року позивач надіслав до суду письмове клопотання про розгляд адміністративної справи № 160/8553/18, відповідно до вимог ст. 195 КАС України в режимі відеоконференції.
Ухвалою суду від 13.12.2018 року, клопотання позивача було задоволено та призначено розгляд справи в режимі відеоконференції.
Крім того, відповідач, посилаючись на ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 654 Цивільного кодексу України, ст. ст. 31, 33, 34 Закону України «Про оренду землі», зазначив, що позивач не надав доказів повернення земельної ділянки (акт приймання-передачі, тощо) орендодавцю (Чутівській селищній раді) після закінчення дії договору оренди від 10.08.2010 року. При цьому, з урахуванням ст. 33 Закону України «Про оренду землі», та того, що позивач фактично продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди та не отримав письмового заперечення від орендодавця щодо використання земельної ділянки, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. За умовами договору оренди, одностороннє розірвання договору не допускається, тому договір не є розірваним на час подання позову.
Також, за твердженнями відповідача, згідно з відомостями з реєстру права власності на нерухоме майно, що сформовані 12.01.2018 року, на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться нерухоме майно - магазин «Господарчі товари», який належить, в тому числі, ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності з 21.05.2007 року, загальною площею 0,0346 га, розмір його частки становить 12/25. На підтвердження цього, відповідач надав суду інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.
Відповідач звертає увагу суду і на те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.04.2018 року, справа № 804/853/18, ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні його адміністративного позову до ГУ ДФС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 року № 9181-0000.
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив задовольнити їх.
Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні, на підставі доводів, викладених у відзиві.
Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, прийшов до таких висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 10.08.2010 року між Чутівською селищною радою (орендодавець) та ОСОБА_3 (орендар) був укладений договір оренди земельної ділянки строком на 5 років за адресою: АДРЕСА_1 (далі - договір).
Відповідно до умов п. 1, п. 2, п. 5 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для комерційної діяльності. В оренду передається земельна ділянка площею 0,0346 га, у тому числі: інші угіддя (забудовані землі) - 0,0346 га.
При цьому, відповідно до п. 9 договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 12 % від нормативної грошової оцінки, що складає 1527,94 за рік.
Як зазначив позивач, на виконання умов договору оренди земельної ділянки від 10.08.2010 року він сплатив орендну плату у розмірі:
- 764,14 грн. за 2010 рік, що підтверджується копією квитанції № 3А/123F4 від 21.10.2010 року, наявною в матеріалах справи;
- 1527,94 грн. за 2011 рік, що підтверджується копією квитанції № 4027.658.1 від 28.07.2011року, наявною в матеріалах справи;
- 1527,94 грн. за 2012 рік, що підтверджується копією квитанції № 1611/5 від 06.08.2012року, наявною в матеріалах справи;
- 1527,94 грн. за 2013 рік, що підтверджується копією платіжного доручення № 37 від 12.08.2013року,наявною в матеріалах справи;
- 1527,94 грн. за 2014 рік, що підтверджується копією квитанції № 6432.470.1 від 16.08.2014року, наявною в матеріалах справи;
- 1527,94 грн. за 2015 рік, що підтверджується копією квитанції № 0.0.419038479.1 від 08.08.2015 року, наявною в матеріалах справи.
Також, за твердженнями позивача, у зв'язку з закінченням 13.10.2015 року дії договору оренди земельної ділянки, він надіслав до Чутівської селищної ради листа від 11.09.2015 року з пропозицією продовжити строк дії договору на таких самих умовах.
Відтак, в матеріалах справи міститься копія рішення Чутівської селищної ради № 4.2 від 20.07.2016 року, протокол № 7, «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_3.» про внесення змін до рішення виконавчого комітету № 4.10 від 21.01.2016 року, відповідно до якого, виконавчий комітет Чутівської селищної ради Чутівського району Полтавської області вирішив внести зміни до рішення виконавчого комітету № 4.10 від 21.01.2016 року, а саме: зареєструвати в державного реєстратора право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0346 га, яка знаходиться на території Чутівської селищної ради в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1 за Чутівською селищною радою.
Також рішенням виконавчого комітету Чутівської селищної ради № 4.3 від 20.07.2016 року, протокол № 7, виконавчий комітет селищної ради розглянув заяву позивача про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0346 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та вирішив відмовити ОСОБА_3 у наданні такого дозволу, у зв'язку з тим, що він не підписав додаткові угоди до діючого договору оренди на вказану земельну ділянку.
За твердженнями позивача, доказом повернення земельної ділянки від нього до орендодавця (Чутівської селищної ради) після закінчення строку договору від 10.08.2010року є зазначене вище рішення Чутівської селищної ради № 4.2 від 20.07.2016 року щодо реєстрації права власності за Чутівською селищною радою на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, акт прийому-передачі земельної ділянки в 2015 - 2016 роках він не складав та не направляв до Чутівської селищної ради, бо на думку ОСОБА_3, це не передбачено умовами договору та Законом України «Про оренду землі», а жодних додаткових угод до договору 2010 року, він не підписував.
Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 ПК України, плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до п. 269.1 ст. 269 ПК України, платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст пп.14.1.73 п. 14.1 ст.14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.
Тобто, Податковий кодекс України визначає обов'язок орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати. Крім того, позивач сплачував орендну плату за користування земельною ділянкою комунальної власності за 2010 - 2015 роки, відповідно до умов договору оренди землі від 10.08.2010 року.
Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пп. 14.1.136 п.14.1 ст. 14 ПК України, ст. 21 Закону України «Про оренду землі»).
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (п.288.1ст.288 ПК України).
Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII Податкового кодексу України.
Статтею 271 ПК України передбачено, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено. Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Відповідно до ст. 274 ПК України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки. Ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб'єктів господарювання, (крім державної та комунальної форми власності).
Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі (п. 286.2 ст. 286 ПК України).
Водночас, згідно з п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІ ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Статтею 288 ПК України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території; не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.
Згідно з пунктами 34, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», до виключної компетенції міської ради належить вирішення на пленарних засіданнях питань регулювання земельних відносин; затвердження відповідно до закону ставок земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, що є у власності відповідних територіальних громад.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.
За змістом ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України вбачається, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені. При цьому, з огляду на пріоритетність застосування норм Податкового кодексу України перед нормами інших галузей права у регулюванні податкових правовідносин, недотримання норм земельного, цивільного законодавства щодо реєстрації права оренди земельних ділянок, припинення цього права не впливає на права та обов'язки платників у сфері оподаткування.
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оренду землі», пункту 21 вказаного вище договору оренди землі, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, в якому він одержав її в оренду.
Крім того, згідно з п. 20 договору оренди землі від 10.08.2010 року, передача земельної ділянки здійснюється за актом її приймання-передачі.
Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі може бути розірваним за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.
Враховуючи вищенаведені норми Закону України «Про оренду землі» та ст. 654 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку, що розірвання договору оренди землі здійснюється у формі договору та відповідні відомості повинні вноситись до державного реєстру земель.
Суд зазначає, що позивачем не надано доказів повернення земельної ділянки (акт приймання-передачі, тощо) від позивача до орендодавця (Чутівської селищної ради) після закінчення строку договору від 10.08.2010 року, на який його було укладено. Водночас суд не бере до уваги посилання позивача та надані ним докази щодо його відмови від права користування земельною ділянкою, з приводу чого, між позивачем та селищною радою був укладений зазначений договір оренди.
Разом з тим, статтею 33 Закону України «Про оренду землі» визначено, що у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені даним договором.
Правові наслідки продовження користування майном після закінчення строку договору найму обумовленій ст. 764 Цивільного кодексу України, відповідно до якої якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, якщо платник продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди та не отримав письмового заперечення від орендодавця щодо використання земельної ділянки, тому договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому, суд бере до уваги те, що Чутівська селищна рада не надсилала позивачу своїх заперечень щодо використання земельної ділянки, а позивач, у свою чергу, направив орендодавцю пропозицію про продовження дії договору.
Також суд враховує пояснення податкового органу про те, що позивачу на праві спільної часткової власності у розмірі його частки 12/25 з 21.05.2007 року належить нерухоме майно - магазин «Господарчі товари», що знаходиться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1. Це підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, копія витягу з якої міститься в матеріалах справи.
Тобто позивач, маючи на праві спільної часткової власності частку нерухомого майна, а саме: магазину, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1, на час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, фактично продовжував користуватись цією земельною ділянкою та не повернув її орендодавцеві (Чутівській селищній раді).
У свою чергу, безпідставними є твердження ОСОБА_3 про те, що доказом повернення земельної ділянки від нього до орендодавця (Чутівської селищної ради) після закінчення строку договору від 10.08.2010 року є рішення селищної ради № 4.2 від 20.07.2016 року, бо, як вже зазначалось, цим рішенням виконавчий комітет вирішив зареєструвати у державного реєстратора право власності за Чутівською селищною радою на земельну ділянку для будівництва та обслуговування будівель торгівлі площею 0,0346 га, яка знаходиться на території Чутівської селищної ради в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1. А позивач користується зазначеною земельною ділянкою за договором оренди, укладеним з Чутівською селищною радою та продовженим додатковою угодою.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 31 Закону України «Про оренду землі», одностороннє розірвання договору оренди землі не допускається, якщо це не передбачено умовами договору.
Відповідно до умов договору оренди від 10.08.2010 року, визначених у п. 39, розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається.
Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є:
- несплата орендної плати орендарем;
- використання орендарем землі не за цільовим призначенням;
- грубе порушення орендарем земельного законодавства.
Отже, за умовами договору його розірвання в односторонньому порядку можливе орендодавцем у разі порушення умов договору орендарем. А, враховуючи розташування на земельній ділянці комунальної власності магазину, частка у спільній власності на який належить позивачу, договір оренди землі від 10.08.2010 року на час подання позову не вважається розірваним в односторонньому порядку та його дія вважається продовженою. Тому позивач продовжує обліковуватися як платник орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності на підставі договору оренди від 10.08.2010 року, продовженого додатковою угодою до договору від 21.01.2016 року.
З приводу тверджень позивача про його не згоду з умовами вказаної вище додаткової угоди та не бажання її підписувати суд зазначає, що такі не беруться до уваги, бо свідчать про наявність цивільно-правового спору між ОСОБА_3 та Чутівською селищною радою щодо, по-перше, умов такої додаткової угоди до договору оренди, а по-друге, права користування земельною ділянкою комунальної власності.
При цьому, адміністративний суд не надає правової оцінки цивільно-правовим договорам у рішенні суду, бо такий спір вирішується в порядку цивільного судочинства. Разом з тим, за умовами вказаного договору оренди його розірвання в односторонньому порядку є неможливим. Натомість, виражаючи свою не згоду з умовами додаткової угоди до договору оренди від 10.08.2010 року та відмовляючись від права користування земельною ділянкою, позивач не підтвердив цього належними доказами, а саме: не надав суду доказів звернення до загального місцевого суду щодо оскарження додаткової угоди до договору оренди або судового рішення з цього приводу, яке вже набрало законної сили, та витягу з державного реєстру земель.
Також суд враховує те, що на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення позивач продовжував користуватись земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0346 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та на якій знаходиться об'єкт нерухомості, належний йому на праві спільної часткової власності.
Разом з тим, суд не бере до уваги посилання позивача на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.06.2018 року, справа № 813/3819/17, про те, що податковий орган, який не є суб'єктом цивільно-правових відносин, прийнявши податкове повідомлення-рішення фактично змінив умови договору в частині визначення (збільшення) розміру орендної плати. Адже, у зазначеному рішенні Верховного Суду йдеться про зміни індексації нормативної грошової оцінки, що є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договорів оренди землі його учасниками. А у спірних правовідносинах зміни до договору оренди від 10.08.2010 року щодо розміру орендної плати були внесені додатковою угодою до вказаного договору, про що зазначалось вище. Тобто, вказане судове рішення Верховного Суду визначає правову позицію з приводу інших спірних правовідносин, ніж тих, що склались між сторонами у цій адміністративній справі.
З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи.
У відповідності зі ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Водночас ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з'ясування всіх обставин у справі (ст. 9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов'язок суб'єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч. 2 ст. 77 КАС України), але й обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 77 КАС України).
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні цього адміністративного позову слід відмовити повністю.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що з урахуванням рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а також, положень ст. 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 704,80 грн. позивачу не відшкодовується.
Керуючись ст.ст.2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст рішення у повному обсязі складений 27.02.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька