Справа № 760/15322/16-а
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції: Лазаренко В.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Справа № 760/15322/16-а

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Лукашевича В.Л.,

представника відповідача Андрєєва Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України,

третя особа, яка не заявляє
самостійні вимоги
на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

- визнання протиправними дій відповідача щодо не призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності ІІ групи, яка настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, відповідно до ст.ст. 16 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975;

- зобов`язання відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу в разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до ст.ст. 16 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності;

- стягнення з відповідача на користь позивача одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до ст.ст. 16 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975, у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на день встановлення інвалідності, у сумі 679543,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано неправомірним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 22.04.2016 р. № 27, у частині направлення документів позивача на доопрацювання з поверненням їх до обласного військового комісаріату;

- зобов`язано Міністерство оборони України розглянути подані позивачем документи для призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням інвалідності ІІ групи, що настала внаслідок виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та ст.ст. 16 - 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні.

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло з 01.01.2007 р. до 01.01.2014 р. на момент первинного огляду позивача та передбачало можливість призначення допомоги лише в разі настання інвалідності не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, що позивачу вперше інвалідність встановлено через 26 років з дня звільнення зі служби, що первинно позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності у 2008 році, а ІІ групу встановлено вторинно 01.03.2014 р., що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, що ним не надано всіх документів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку захворювання та інвалідності, щодо причин та обставин настання інвалідності, що підпис у позові та на першій сторінці паспорта позивача різняться.

Крім того, апелянт наполягає на тому, що цей спір підсудний окружному суду, а не місцевому загальному суду.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 04.08.1986 р. по 15.05.1988 р. позивач проходив військову службу у лавах радянської армії та приймав участь в бойових діях на території у Демократичній Республіці Афганістан.

04.02.2008 р. позивачу було первинно встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК від 04.02.2008 р. серії КИО-1 № 267088).

01.03.2014 р. позивачу первинно встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби (довідка МСЕК від 16.01.2014 р. серії КИО-1 № 0410315).

17.03.2016 р. позивач звернувся із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності 2-ї групи внаслідорк контузії, отриманої при виконанні обов`язків військової служби, додавши до вказаної заяви відповідні документи, зокрема свідоцтво про хворобу.

Листом від 31.05.2016 р. № 7/1173 Фастівського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області позивача було повідомлено, що 22.04.2016 р. за результатами засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, (протокол від 22.04.2016 р. № 27) вирішено повернути документи позивача на доопрацювання.

Відповідно до витягу з вказаного протоколу засідання Комісії з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, Міністерства оборони України документи позивача були повернуті на доопрацювання через відсутність документу, що свідчить про причину та обставини поранення.

Позивач, вважаючи неправомірними дії Міністерства оборони України щодо відмови в призначенні, нарахуванні та виплаті йому спірної допомоги, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув право на вирішення питання щодо призначення йому одноразової грошової допомоги відповідно до законодавства, чинного на час встановлення інвалідності ІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на підставі ст. 16 Закону № 2011-ХІІ та постанови КМУ № 975, однак заява позивача з приводу реалізації вказаного права відповідачем по суті не розглянута.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (далі Закон № 2011-ХІІ), постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчання (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок № 975), Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про затвердження Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі Порядок № 393).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1 ст. 3 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що він поширюється, зокрема на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з пп. 4 п. 2 ст. 16 Закону № 2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Підпунктом «б» частини 1 статті 16-2 Закону № 2011-ХІІ у відповідній редакції, чинній на момент встановлення інвалідності, передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності ІIІ групи.

Відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з п. 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі: 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи.

У п. 11 Порядку № 975 визначено, що вiйськовослужбовець, вiйськовозобов`язаний та резервiст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разi настання iнвалiдностi чи втрати працездатностi без встановлення йому iнвалiдностi, подає уповноваженому органу такi документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням iнвалiдностi чи часткової втрати працездатностi без встановлення iнвалiдностi; довiдку медико-соцiальної експертної комiсiї про встановлення групи iнвалiдностi або вiдсотка втрати працездатностi iз зазначенням причинного зв`язку iнвалiдностi чи втрати працездатностi.

До заяви додаються копiї: постанови вiдповiдної вiйськово-лiкарської комiсiї щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузiї, травми або калiцтва), захворювання; документа, що свiдчить про причини та обставини поранення (контузiї, травми або калiцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане iз вчиненням особою кримiнального чи адмiнiстративного правопорушення або не є наслiдком вчинення нею дiй у станi алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`янiння, або навмисного спричинення собi тiлесного ушкодження; сторiнок паспорта з даними про прiзвище, iм`я та по батьковi i мiсце реєстрацiї; документа, що засвiдчує реєстрацiю фiзичної особи у Державному реєстрi фiзичних осiб - платникiв податкiв, виданого органом доходiв i зборiв (для фiзичної особи, яка через свої релiгiйнi переконання вiдмовляється вiд прийняття реєстрацiйного номера облiкової картки платника податкiв, офiцiйно повiдомила про це вiдповiдний орган доходiв i зборiв та має вiдмiтку в паспортi громадянина України, - копiю сторiнки паспорта з такою НОМЕР_1 ).

Згідно з п. 12 Постанови № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Абзацом 9 пункту 1 Порядку № 393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що в питаннях соціального захисту військовослужбовці прикордонних військ колишнього СРСР прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.

При цьому, право особи на отримання одноразової грошової допомоги по інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, виникає з дня встановлення інвалідності, що визначається датою, вказаною в довідці МСЕК, і обов`язок щодо забезпечення його реалізації шляхом прийняття відповідного рішення покладено на Міністерство оборони України.

Водночас, порядок отримання особою зазначеної допомоги та її розмір регламентуються законодавством, чинним на момент виникнення в неї такого права.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.06.2018 р. у справі № 816/958/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, він є обов`язковим для врахуванням апеляційним судом при вирішенні даної справи.

Виходячи з цього, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у даній справі є вимога нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.

У свою чергу, ІІ групу інвалідності позивачу встановлено 01.03.2014 р. і до цього часу він одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності внаслідок захворювання, отриманого під час виконання обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, не отримував. Зворотного відповідачем не доведено.

Разом з тим, на день виникнення у позивача права на отримання вказаної допомоги внаслідок встановлення ІІ групи інвалідності, тобто 01.03.2014 р., діяв Порядок № 975, а тому відповідач зобов`язаний вирішити питання про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги саме відповідно до вказаного Порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 р. по справі № 760/20297/16-а.

Тож, доводи апелянта про те, що до спірних правовідносин слід застосовувати законодавство, яке діяло з 01.01.2007 р. до 01.01.2014 р. на момент первинного огляду позивача та передбачало можливість призначення допомоги лише в разі настання інвалідності не пізніше трьох місяців після звільнення зі служби, що позивачу вперше інвалідність встановлено через 26 років з дня звільнення зі служби, що первинно позивачу було встановлено ІІІ групу інвалідності у 2008 році, а ІІ групу встановлено вторинно 01.03.2014 р., є необґрунтованими, засновуються на фрагментарному і неправильному тлумаченні законодавства та суперечать наведеним правовим висновкам Верховного Суду у вказаній справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відповідності до вищенаведених нормативно-правових приписів, розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги при інвалідності повинен закінчуватися прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги).

Однак, у даному випадку таке рішення відповідачем не приймалося, що свідчить про недотримання ним встановленого законодавством порядку вирішення вказаного питання.

При цьому, повернення документів на доопрацювання за наслідками розгляду висновку керівника уповноваженого органу Порядком № 975 не передбачено, а отже, повернення Міноборони документів позивача на доопрацювання суперечить вимогам законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.09.2018 р. по справі № 760/20297/16-а.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги і що ним не надано всіх документів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку захворювання та інвалідності, щодо причин та обставин настання інвалідності, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що при зверненні із заявою щодо призначення спірної допомоги позивачем було подано відповідний пакет документів, якими підтверджується не лише факт встановлення йому інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з виконанням обов`язків військової служби у країнах, де велися бойові дії, а й зокрема свідоцтво про хворобу від 19.10.1986 р. № 983, яким підтверджено причинно-наслідковий зв`язок захворювання та інвалідності, причин і обставин її настання і навіть конкретну дату отримання відповідно травми (03.09.1986 р. при проведенні бойових дій, у результаті розірвання міни) /Т.1 а.с. 188/.

Доводи апелянта про те, що підписи у позові та в на першій сторінці паспорту позивача різняться, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки проведення почеркознавчої експертизи належить до компетенції спеціалізованих експертних установ, до яких Міністерство оборони України не належить, і в даному випадку у суду відсутні жодні підстави вважати, що позов у цій справі підписано не позивачем, а будь-якою іншою особою.

Твердження апелянта про те, що цей спір підсудний окружному суду, а не місцевому загальному суду, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки згідно з п. 4 ч. 1 ст. 18 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом, яка визначає предметну підсудність адміністративних справ, усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, - підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

У свою чергу, частиною 4 статті 6 КАС України (в редакції чинній на час звернення позивача до суду) передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Водночас, предметом спору в даній справі є призначення та виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі встановленням інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби.

Разом з тим, одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена ст. 16 Закону № 2011-ХІІ, належить до соціальних виплат, а тому даний спір правильно розглянутий місцевим загальним судом як адміністративним за правилами предметної підсудності.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 р. по справі № 678/283/17 та від 11.09.2018 р. по справі № 760/20297/16-а.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо набуття позивачем права на одноразову грошову допомогу відповідно до п. 1 «б» ст. 16-2 Закону № 2011-ХІІ у зв`язку зі встановленням ІІ групи інвалідності та нездійснення відповідачем розгляду і вирішення поданої ним заяви з доданими до неї документами у порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, апелянт, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 77 КАС України, не довів перед судом тих обставин, на які він посилається.

Втім, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року без змін.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 лютого 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: