Справа № 816/476/17
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 лютого 2019 року

Київ

справа №816/476/17

адміністративне провадження №К/9901/15271/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого Гриціва М.І.,

суддів: Берназюка Я.О., Коваленко Н.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Роменського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - управління ПФУ, ПФУ відповідно) на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року (судді Катунов В.В., Ральченко І.М., Бершов І.Є.) у справі № 816/476/17 за позовом управління ПФУ до приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» в особі Роменської філії приватного акціонерного товариства «Райз-Максимко» (далі - Товариство, Філія відповідно) про відшкодування витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, -

встановив:

Управління ПФУ звернулося до суду з адміністративним позовом до Товариства про відшкодування витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, призначених за Списком № 2, за березень 2017 року в розмірі 1 723,15 грн.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 28 квітня 2017 року позовні вимоги задовольнив.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що пенсійний орган вправі зараховувати в порядку черговості поточні платежі страхувальника в межах виду платежу та рахунку, відкритому цим органом для його зарахування.

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 11 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасував, прийняв нове - про відмову в задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, з огляду на фактичні обставини справи дійшов висновку, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, а тому позивач не мав жодних правових підстав для зарахування коштів відповідача, направлених на погашення заборгованості за спірний період, на покриття заборгованості за попередні періоди.

Суди у цій справі встановили, що Товариство () зареєстроване як юридична особа 26 травня 1999 року Лохвицькою районною державною адміністрацією Полтавської області.

До складу юридичної особи Товариства входить відокремлений структурний підрозділ - Філія, що не є юридичною особою.

За особовим рахунком Філії відображено заборгованість з відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, призначених за Списком № 2 окремим громадянам, за березень 2017 року в загальному розмірі 1 723,15 грн.

Посилаючись на факт несплати структурним підрозділом відповідача заборгованості у визначені законом строки, Управління звернулось до суду з цим позовом.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції управління ПФУ звернулося з касаційною скаргою про його скасування та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Скаржник покликається на те, що спірні відносини регулюються положеннями Порядку ведення органами ПФУ обліку надходження сум платежів, затвердженого постановою правління ПФУ від 27 вересня 2010 року № 21-2, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 жовтня 2010 року за № 988/18283 (далі - Порядок), яким установлено механізм здійснення органами ПФУ обліку надходження сум фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, а не Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до ПФУ, затвердженої постановою правління ПФУ від 19 грудня 2003 року № 21-2, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663, (далі - Інструкція).

Товариство у запереченнях на касаційну скаргу зазначає про законодавчі передумови права платника самостійно визначати призначення платежу. З огляду на це просить відмовити в задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції - залишити без змін.

Верховний Суд переглянув судові рішення в межах касаційної скарги, перевірив повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи, правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права і дійшов висновку про таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року (справа № 805/473/17-а), не відступаючи від раніше висловленого правового висновку Верховного Суду України у спорах даної категорії, зазначила про таке.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

У той же час законодавець передбачив, що до запровадження такого пенсійного забезпечення пенсії вказаним особам призначаються відповідно до норм цього Закону, а покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій здійснюється у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За змістом статті 23 Закону № 1058-IV спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами ПФУ та у судовому порядку.

Отже, спір, що виник у справі за участю управління ПФУ, як органу виконавчої влади і який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, з роботодавцем про стягнення витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права при вирішенні спору стосовно стягнення заборгованості з відшкодування витрат на виплату і доставку пенсій, призначених на пільгових умовах (Список № 2) за період листопад-грудень 2016 року в сумі 62 тис. 758 грн 74 коп., Велика Палата Верховного Суду зазначає таке.

Статтею 13 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) визначено категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах, а також врегульовано порядок внесення підприємствами та організаціями плати до Пенсійного фонду, що покривала витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до п. «б» - «з» цієї статті.

Відповідно до пункту 2 розділу XV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці 1 цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом № 1788-XII.

У цьому випадку розміри пенсій визначаються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

При цьому зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку цих пенсій, що діяв до набрання чинності цим Законом.

На момент набрання чинності Законом № 1058-IV питання щодо відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до пункту «б» - «з» статті 13 Закону № 1788-XII було врегульовано Законом України від 26 червня 1997 року № 400/97-ВР «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 400/97-ВР), відповідно до пунктів 1, 2 статті 1 якого відповідач є платником збору на обов'язкове державне пенсійне забезпечення.

Згідно із абзацом 4 пункту 1 статті 2 Закону № 400/97-ВР для платників збору, визначених пунктами 1, 2 статті 1 цього Закону, (...) об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону № 1788-XII до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону № 1788-XII.

Абзацом 3 пункту 1 статті 4 Закону № 400/97-ВР встановлено ставку на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 100 відсотків від об'єкта оподаткування, визначеного абзацом 4 пункту 1 статті 2 цього Закону.

Відшкодування підприємствами витрат ПФУ на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, здійснюється відповідно до Інструкції.

Пунктом 6.1 Інструкції визначено, що відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до пункту 2 розд. ХV Прикінцевих положень Закону № 1058-IV в таких розмірах: для платників, зазначених у підпункті 2.1.1 пункту 2.1 цієї Інструкції (крім платників, віднесених до четвертої групи платників єдиного податку, що визначені у підпункті 4 пункту 291.4 статті 291 глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України), - також 100 відсотків фактичних витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до абзацу 1 частини другої Прикінцевих положень Закону застрахованим особам, які працювали або працюють на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

Відповідно до пункту 6.7 Інструкції, підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в розрахунку місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах.

Отже, отримавши розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій та добровільно їх не сплативши, вказана заборгованість підлягає стягненню в судовому порядку, а тому висновки судів попередніх інстанцій про обов'язок відповідача відшкодувати УПФУ витрати на виплату і доставку пенсій, призначених працівникам відповідача відповідно до пунктів «б» - «з» частини першої статті 13 Закону № 1788-XII, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Висновок апеляційного суду у справі, що розглядається, відповідає наведеній правовій позиції у спорах даної категорії.

Разом з тим цей суд зазначив, що відповідно до наведених розрахунків сума фактичних витрат на виплату і доставку пенсії працівникам Товариства в особі Філії за березень 2017 року склала 1723,15 грн.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що Товариство в особі Філії 24 березня 2017 року перерахувало управлінню ПФУ кошти в сумі 1723,15 грн, які відповідач зарахував на погашення боргу за серпень, вересень 2016 року.

Щодо нормативної бази, яка застосовується при регулюванні відносин щодо переказу коштів в межах України, колегія суддів апеляційного суду зазначила таке.

Пунктом 1.30 статті 1 Закону України від 5 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - Закон № 2346-III) визначено, що платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача.

Відповідно пункту 3.8 глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що право визначати призначення платежу належить виключно платнику, а тому у позивача не було правових підстав для зарахування вказаних коштів відповідача, направлених на погашення заборгованості за спірний період, на покриття заборгованості за попередні періоди.

З посиланням на положення пункту 10.11 Інструкції, відповідно до якого у разі коли страхувальник має несплачені суми недоїмки, пені та фінансових санкцій та здійснює сплату поточних сум страхових внесків, ці суми зараховуються шляхом перерозподілу такої сплаченої суми в рахунок сплати недоїмки, пені та фінансових санкцій у порядку календарної черговості їх виникнення, та правовий висновок Верховного Суду України, висловлений ним у постанові від 02 червня 2015 року, апеляційний суд виснував, що право спрямовувати суми на погашення заборгованості в порядку календарної черговості її виникнення надано управлінню ПФУ лише щодо недоїмки, пені та фінансових санкцій. Водночас суми, які підлягають сплаті страхувальниками в рахунок відшкодування витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, не є страховими внесками, недоїмкою, штрафними санкціями чи пенею.

За наведеного правового обґрунтування в контексті фактичних обставин справи Суд визнає, що апеляційний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому касаційну скаргу управління ПФУ слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

постановив:

Касаційну скаргу Роменського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Гриців

Судді : Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко