Справа № 640/21344/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2019 року № 640/21344/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Канцедал Олександра Олександровича

про скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича (далі по тексту - відповідач), в якому просить скасувати постанову від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні №26071804 про стягнення виконавчого збору у сумі 4 224 798,49 грн з ОСОБА_3, яка винесена старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем та визнати такі дії відповідача протиправними.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при стягнення з неї виконавчого збору постановою від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні №26071804 відповідач обраховував виконавчий збір виходячи із загальної суми заборгованості, а не пропорційно стягнутої суми, що є порушенням частини 5 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Крім того позивач зазначає, що вона не мала змоги виконати рішення про стягнення заборгованості добровільно з незалежних від неї причин, оскільки заставодержателем не було надано згоди на продаж заставного майна (акцій). Також, відповідачем у виконавчому провадженні №26071804 відносно неї жодних виконавчих дій, визначених статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, не вчинялось, тобто у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення виконавчого збору.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з даним позовом, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 19 лютого 2019 року у порядку, визначеному частиною 7 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач у відзиві на позов зазначив, що постанова від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні №26071804 про стягнення виконавчого збору у сумі 4 224 798,49 грн з ОСОБА_3 прийнята відповідно до норм частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV. Оскільки станом на час прийняття постанови від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні №26071804 були наявні відомості про відсутність у позивача іменних акцій, на які належить звернути стягнення при розрахунку суми виконавчого збору, відповідач виходив із загальної суми боргу. Крім того відповідач зазначив, що ним було вчинено дії в рамках виконавчого провадження №26071804, вчинено виконавчі дії, а саме направлено запити щодо надання інформації про належні на праві власності позивача цінні папери.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 19 лютого 2019 року судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Хомишином Ю.Б. від 22 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження №26071804 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва 02 грудня 2012 року №2-378/10 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 42 247 984,90 грн шляхом звернення стягнення на прості іменні акції Відкритого акціонерного товариства «Аріал» кількістю 110 000 штук, які належать на праві власності ОСОБА_1.

В подальшому, відповідачем в порядку статей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV скеровано запити про надання інформації стосовно акцій та цінних паперів, що належать на праві приватної власності ОСОБА_1 до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 11 грудня 2013 року №11-0-35-673/5-164/12 та від 13 січня 2014 року №13-0-34-673/5-123/12.

Листом від 04 лютого 2014 року №09/03/2092/НК Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку повідомила про відсутність інформації станом на 30 вересня 2013 року відносно ОСОБА_1 як власниці, яка володіє значним пакетом акцій емітентів (10 відсотків і більше).

21 листопада 2014 року Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом Олександром Олександровичем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, якою стягнуто з позивача виконавчий збір в сумі 4 224 798,49 грн.

Також, 21 листопада 2014 року відповідачем скеровано до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку запит №26071804/2.-123/12 про надання інформації стосовно зберігачів, реєстраторів та депозитарних установ емітента Відкритого акціонерного товариства «Аріал».

Відповідачем встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Аріал» припинено 17 травня 2012 року.

У зв'язку з викладеним, постановою Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича від 11 лютого 2015 року виконавчий документ повернуто стягувану та постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 21 листопада 2014 року виділено в окреме провадження.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі по тексту - Закону України «Про виконавче провадження»).

Частинами 1, 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Судом встановлено, що постановою Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Хомишином Ю.Б. від 22 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження №26071804 та надано боржнику (позивачу) семиденний строк з дня отримання постанови для її добровільного виконання.

При цьому, станом на час прийняття оскаржуваної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору позивачем рішення добровільно не виконано.

Так, щодо доводів позивача про об'єктивну неможливість добровільно виконати рішення суду, оскільки акції Відкритого акціонерного товариства «Аріал», що належать позивачу, були передані під заставу АКБ «Трансбанк» та 07 лютого 2012 року зупинено обіг таких акцій у зв'язку з припиненням Відкритого акціонерного товариства «Аріал», суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статі 36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Аналогічна норма закріплена в статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 02 квітня 2011 року).

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні докази вчинення позивачем дій в порядку статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 02 квітня 2011 року) та частини 1 статі 36 Закону України «Про виконавче провадження» з метою вирішення питання щодо виконання рішення, з примусового виконання якого відкрито виконавче провадження №26071804.

Отже, суд вважає необґрунтованими доводи позивача, що нею вжито всі можливі заходи з метою виконання відповідного рішення.

Згідно з частинами 1, 7 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», яким консолідує пункт 3.7.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

У разі завершення виконавчого провадження з виконання рішення немайнового характеру та в разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених статтею 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

Отже, виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню.

Судом встановлено, що за виконавчим листом, виданим Печерським районним судом міста Києва 02 грудня 2012 року №2-378/10, стягненню з ОСОБА_1 підлягає борг в сумі 42 247 984,90 грн, отже сума виконавчого збору становить 4 224 798,49 грн, що відповідає сумі виконавчого збору, визначній в оскаржуваній постанові від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні №26071804.

При цьому, суд не приймає до уваги й посилання позивача на частину 5 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що у разі якщо стягнутої з боржника суми недостатньо для задоволення в повному обсязі вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно до стягнутої суми, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала Олександра Олександровича від 11 лютого 2015року виконавчий документ повернуто стягувану на підставі пункту 6 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до пункту 6 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Тобто, з позивача не було стягнуто коштів в рахунок погашення заборгованості в сумі 42 247 984,90 грн, а тому відсутні підстави для застосування частини 5 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору пропорційно стягнутої суми.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-785цс15 виконавчий збір стягується на підстав постанови державного виконавця, якщо боржником у встановлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а держаним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем вчинено дії щодо розшуку коштів та іншого майна, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості, а саме скеровано запити до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 11 грудня 2013 року №11-0-35-673/5-164/12 та від 13 січня 2014 року №13-0-34-673/5-123/12 та Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 21 листопада 2014 року №26071804/2.-123/12, тобто відповідачем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання рішення.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України та досліджених судом доказів, які наявні в матеріалах даної адміністративної справи, дозволяє суду дійти висновку, що Старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Міністерства юстиції України Канцедал Олександр Олександрович при винесенні постанови про стягнення з боржника виконавчого збору діяв в межах наданих йому повноважень, в порядок та спосіб, визначені діючим законодавством України.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність правових підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, в той час, як відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко