Справа № 640/19637/18
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2019 року № 640/19637/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування постанови та припису,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1.) з позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області (далі - відповідач), в якому просить суд :

- визнати протиправною і скасувати Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-02-015/0579/250, яка 20.09.2018 року винесена заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Хоменко І.І.;

- визнати протиправним і скасувати припис про усунення виявлених порушень від 17.09.2018 року № 25-02-015/0415, що винесений головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість населення та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Гущіною І.Б.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2018 року відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за результатами проведеного інспектування контролюючим органом надано оцінку цивільно-правовим угодам укладеними між позивачем та фізичними особами, що стало результатом встановлення порушення норм трудового законодавства. Між тим як зазначає позивач, повідомлення про розгляд справи про адміністративне порушення було отримано позивачем разом із постановою про накладення штрафу, відтак останній був неналежним чином повідомлений про розгляд справи. Так, враховуючи викладені у адміністративному позові обставини позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, який було надано до суду 18.01.2019 року, зазначивши, що приймаючи оскаржувані постанову та припис діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством. Крім того, зазначає що порушення процедури прийнятих рішень не спростовує, сам факт встановлених порушень, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини восьмої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядалась у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження згідно приписів статей 12, 257, 262 КАС України та враховуючи характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даної справи без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що у період з 26.07:2018 року по 30.08.2018 року головним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Гущіною Іриною Борисівною проведене інспекційне відвідування Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

За результатами проведеної перевірки складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № 25-02-015/0579 від 30.08.2018 року.

Відповідно до Акту під час проведення інспекційного відвідування Відповідачем встановлено порушення позивачем норм трудового законодавства ч.3 ст. 24 КЗпП України», а саме: допуск до роботи 28 громадян: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30; ОСОБА_31, ОСОБА_32 без укладених трудових договорів у письмовій формі, оформленого наказом та без належного повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись з висновками Акту, Позивач, у встановленому порядку та строки, 06.09.2018 року направив Відповідачу зауваження до Акту.

20.09.2018 року позивачем отримано припис про усунення виявлених порушень № 25-02-015/0415 від 17.09.2018 року.

01.10.2018 року Позивачем направлено скаргу на припис Управління Держпраці у Чернігівській області.

20 вересня 2018 року заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Хоменко І.І. винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №25-02-015/0579/250на ФОП ОСОБА_1 у розмірі 3 127 320, 00 грн.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Вирішуючи даний спір, суд виходив з таких мотивів та норм права.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов'язки та відповідальність суб'єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 1 вказаного Закону, державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що заходи контролю здійснюються зокрема органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Згідно частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об'єкт відвідування).

Так, згідно п. 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Питання проведення інспекційних відвідувань та організація невиїзних інспектувань регламентуються пунктом 5 Порядку №295, підпунктом 3 якого встановлено, що інспекційне відвідування проводиться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 47 цього пункту.

Відповідно до ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об'єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Суд зауважує, що вказаним пунктом передбачено можливість накладення штрафу на підставі акту про порушення виявлене під час перевірки, а не під час інспекційного відвідування. Так, за приписами Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю та Порядку здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295, інспекційне відвідування є формою державного контролю за додержанням законодавства про працю, а перевірка формою державного нагляду.

В ході розгляду справи відповідачем надано відзив на позовну заяву, що ним проведено саме інспекційне відвідування, за наслідком складено акт інспекційного відвідування, форма якого затверджена Наказом Міністерства соціальної політики України № 1338 від 18.08.2017 року.

Стосовно суті викладених у акті порушень, суд зазначає, що аналіз змісту статті 265 КЗпП України та положень Порядку № 509, дозволяє дійти висновку про можливість накладення штрафу на суб'єкта господарювання саме за фактичний допуск працівника до виконання службових обов'язків без укладення трудового договору та лише за умови встановлення факту вчинення порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України.

Так, відповідно до Акту перевірки № 25-02-0145/0579 від 30.08.2018р. зазначено, що ФОП ОСОБА_1 допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням - 28 осіб.

Разом з тим, судом встановлено, що матеріали справи містять докази що підтверджують оформлення договірних відносин з вказаними особами, зокрема,

1. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 року №73 укладений між ФОП ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_33 (далі-виконавець);

2. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 року №72 укладений між ФОП ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_6 (далі-виконавець);

3. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 року №75 укладений між ФОП ОСОБА_1 та громадянином ОСОБА_34 (далі-виконавець);

4. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 49, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_8 (далі - Виконавець);

5. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 62, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_9 (далі - Виконавець);

6. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 55, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_10 (далі Виконавець);

7. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 64, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_11 (далі - Виконавець);

8. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 63, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_12 (далі - Виконавець);

9. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 66, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Замовник) та громадянином ОСОБА_13 (далі - виконавець);

10. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 55, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_14 (далі - Виконавець);

11. цивільно-правовий договір від 02.01.2018 № 46, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_15 (далі - Виконавець);

12. цивільно-правовий договір від 01.05.2018 № 50, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_35(далі Виконавець);

13. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 59, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_17 (далі - Виконавець);

14. цивільно-правовий договір від 01.05.2018 № 52, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_18 (далі - Виконавець);

15. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 69, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_19 (далі - Виконавець);

16. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 №60, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_20 (далі - Виконавець);

17. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 №74, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - замовник) та громадянкою ОСОБА_21 (далі - Виконавець);

18. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 71, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_22 (далі - Виконавець);

19. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 65, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_23, (далі - Виконавець);

20. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 67, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_24 (далі - Виконавець);

21. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 57, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Замовник) та громадянкою ОСОБА_25 (далі Виконавець);

22. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 68, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Замовник) та громадянином ОСОБА_26 (далі Виконавець);

23. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 58, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Замовник) та громадянином ОСОБА_27 (далі Виконавець);

24. цивільно-правовий договір від 01.05.2018 № 53, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі Замовник) та громадянкою ОСОБА_28 (далі Виконавець);

25. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 61, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_29(далі - Виконавець);

26. цивільно-правовий договір від 01.08.2017 № 38, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянкою ОСОБА_30 (далі - Виконавець);

27. цивільно-правовий договір від 01.07.2018 № 70, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_31 (далі - Виконавець);

28. цивільно-правовий договір від 02.01.2018 № 1, укладений між ФОП ОСОБА_1 (далі - Замовник) та громадянином ОСОБА_32 (далі - Виконавець).

Судом проаналізовано вказані цивільно-правові договори, додатки до цивільно-правових угод та встановлено, що вони за змістом є цивільно-правовими та такими, що укладені відповідно до положень гл.63 Цивільного кодексу України, предмет та умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними. За цими Договорами Виконавці взяли на себе зобов'язання надати послуги, які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності протягом певного часу, з отриманням винагороди у розмірі, встановленої договором, а Замовник зобов'язався прийняти такі послуги та оплатити їх. Факт надання послуг оформляється актом виконаних робіт. Вартість наданих послуг та порядок оплати обумовлено пунктами 2 Визначений умовами зазначених договорів спосіб оплати праці у вигляді винагороди та встановлення строковості договору, в свою чергу, виключає можливість приналежності договорів до трудових. Розмір винагороди залежав від факту надання обумовлених в договорі послуг. Тому така винагорода не може вважатися заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці».

Отже правовідносини між позивачем та вищезазначеними особами відбувались за цивільно-правовими договорами, тобто не можна вважати, що такі особи залучалися до виконання службових обов'язків без укладення трудового договору.

На підтвердження виконання робіт та прийняття їх без зауважень, позивачем надані акти приймання-передачі виконаних послуг.

Також в матеріалах справи містяться докази щодо нарахування та сплати єдиного соціального внеску (ЄСВ), податку з робітників та службовців та військового збору по вказаним договорам цивільно-правового характеру.

Суд зазначає, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частиною першою статті 1 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Згідно з цією нормою договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім; 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Натомість, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015 в справі №6-48369св14, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

У відповідності до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Суд зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільні (підрядні) відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові від 08.05.2018 у справі №127/21595/16-ц.

З аналізу наведених норм слідує, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства стосовно наданих позивачем цивільно-правових угод, та додатків до них, акти виконаних робіт, суд дійшов переконання, що вказані особи надавали послуги, а не здійснювали трудову функцію, оскільки предметом угод, які укладені між уповноваженою особою позивача та фізичними особами, є надання певних послуг за винагороду, яка сплачується на підставі актів виконаних робіт, тобто праця за цими угодами з боку громадян є юридично самостійною, а також вказані фізичні особи не підпорядковуються певному внутрішньому трудовому розпорядку.

Договорами не передбачено систематичного (щомісячного) виконанням трудових функцій в межах діяльності позивача, а обумовлено лише надання послуг з збирання овочів на полях ТОВ «Ніжинський консервний завод» протягом 20 днів.

Оскільки чинним цивільним законодавством не визначено обов'язкових випадків укладання трудових договорів при отриманні послуг характеру, який мали ті, що надані позивачу фізичні особи та не містить норм щодо недопустимості отримання таких послуг за цивільно-правовими договорами, суд дійшов висновку, що сторони договору (замовник та виконавець) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення своїх відносин, а тому на свій розсуд вправі визначати вид такого договору.

За приписами статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При цьому, обставин, які вказували на нікчемність договорів, укладеними позивачем з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30; ОСОБА_31, ОСОБА_32 не встановлено.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що факт допущення позивачем до роботи без належного оформлення трудових відносин з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30; ОСОБА_31, ОСОБА_32 не підтверджується належними та допустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні докази виникнення між позивачем та цими особами саме трудових відносин. Зокрема доказів підпорядкування вказаних осіб певному керівникові, контроль з його боку за їх роботою, дотримання особами правил трудового розпорядку чи будь-яких інших організаційних документів, отримання заробітної плати, надання особам певних гарантій, у вигляді, наприклад, щорічної оплачуваної відпустки, соціальних, навчальних відпусток; встановлення скороченого робочого часу для певних категорій працівників; зниження норм праці для осіб, що належать до певних категорій; надання гарантійних і компенсаційних виплат та інших соціально-трудових пільг тощо, що могло б свідчити про наявність між позивачем та вказаними особами трудових відносин.

Враховуючи наведене, суд вважає неправомірним висновок відповідача, що за цивільно-правовими договорами, які укладені між фізичними особами та уповноваженою особою позивача, мають місце трудові відносини та що в порушення ст. 24 КЗпП України, зазначені працівники фактично допущені до роботи без укладання трудового договору.

Згідно з ст. 265 КЗпП України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення вимог трудового законодавства.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Отже, юридичні та фізичні особи несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Водночас матеріали справи свідчать, що громадяни ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30; ОСОБА_31, ОСОБА_32 надавали ФОП ОСОБА_1, послуги на підставі цивільно-правових угод.

Таким чином, постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-02-015/0579/250, яка 20.09.2018 року винесена заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Хоменко І.І. та припис про усунення виявлених порушень від 17.09.2018 року № 25-02-015/0415, що винесений головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість населення та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Гущіною І.Б. є протиправними.

Отже, позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача у відзиві на те, що договори щодо надання послуг вказаними особами не були подані позивачем на час прийняття постанови, оскільки штраф відповідно до оскаржуваної постанови було застосовано саме за офіційне не працевлаштування, а не за неподання витребуваних документів.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код ІПН НОМЕР_1) задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною і скасувати Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-02-015/0579/250, яка 20.09.2018 року винесену заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Хоменко І.І.

3. Визнати протиправним і скасувати припис про усунення виявлених порушень від 17.09.2018 року № 25-02-015/0415, що винесений головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість населення та інших нормативно-правових актів Управління Держпраці у Чернігівській області Гущіною І.Б.

4. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 код ІПН НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Чернігівській області (14000, м. Чернігів, вул. Пятницька, буд.39 ) судові витрати за сплату судового збору в загальному розмірі 10 572,00 (десять тисяч п'ятсот сімдесят дві тисячі) гривень 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя І.А. Качур