Справа № 460/2764/18
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1003/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Мікули О. І., Старунського Д. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року (рішення ухвалено у м. Рівному судом у складі головуючої судді Друзенко Н. В.) у справі № 460/2764/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення.

Позивачка просила скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у Рівненській області № 0033068/5202-1705 від 20.03.2018 на суму 2710,4 грн в частині податкових зобов'язань, що перевищують податкові зобов'язання при застосуванні ставки оподаткування нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки, відповідно до її розрахунку, затвердженого рішенням Дубровицької міської ради № 947 від 27.01.2015 з врахуванням мінімальної заробітної плати 1378 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року, прийнятим у порядку спрощеного позовного провадження, позивачці у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що пункт 4 розділу II Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» № 1791-VIII від 20 грудня 2016 року не містить положень про внесення змін чи застережень до Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо призупинення в ньому на 2017 рік пп.4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4, пп.12.3.4 п.12.3, пп.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України, які регулюють строки набрання чинності рішень органів самоврядування по встановленню місцевих податків. В силу вимог п. 2.1 ст.2, п.5.2 ст.5, п.7.3 ст. 7 ПК України, його положення викладені у пп. 4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4, пп. 12.3.4 п.12.3, пп. 12.4.3 п.12.4 та в п.12.5 ст.12 ПК України, які регулюють строки набрання чинності рішень місцевих органів самоврядування для їх застосування у відповідному податковому періоді, продовжують діяти і на 2017 рік та мають пріоритет над іншими положеннями інших законодавчих актів у сфері податкового регулювання, в т. ч. і над Законом № 1791-VIII, який не входить до податкового законодавства. Зазначає, що рішення органів самоврядування щодо встановлення місцевих податків є нормативно-правовим актом та відповідно до ст. 58 Конституції України не можуть діяти в зворотному часі. Крім того, при наявності суперечностей в податковому законодавстві, як платників податків, так і контролюючих органів, діє презумпція правомірності дій платника податків (пп. 4.1.1 п.4.1 ст.4 ПК України) та держава зобов'язана прийняти рішення на користь платника податків (п. 56.21 ст. 56 ПК України). З врахуванням фактичних строків оприлюднення рішень ради, строків оприлюднення саме зміненої ставки, а не тільки зміненого її розрахунку та у відповідності до положень Податкового кодексу України щодо порядку встановлення, зміни ставки податку, які за Кодексом діяли на 2017 рік, ст. 58 Конституції України, апелянт вважає, що ставка податку, визначена за розрахунком, затвердженим рішенням Дубровицької міської ради від 16.02.2017, може застосовуватись лише починаючи з 2018 року, відповідач зобов'язаний був застосувати для обчислення податкових зобов'язань за 2017 рік ставку податку, визначену за затвердженим розрахунком рішенням ради від 27 січня 2015 року № 947 - у розмірі 0,5% від мінімальної заробітної плати на 01 січня 2016 року (1378 грн).

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки усі учасники справи в судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, вважаючи, що таку може бути вирішено на підставі наявних в ній доказів.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні позивачці зобов'язань з податку на нерухоме майно, яке відмінне від земельної ділянки, із застосуванням розрахунку ставки податку, встановленої рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16 лютого 2017 року, Головне управління ДФС у Рівненській області діяло правомірно, оскільки Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» № 1791-VIII від 20.12.2016 у 2017 році призупинено дію положень ПК України, які встановлювали обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків і зборів. Позивачка зобов'язана сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів та їх елементів, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення не підлягає скасуванню.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці на праві власності належить житловий будинок, загальною площею 204 кв. метрів, за адресою: АДРЕСА_1.

27.01.2015 Дубровицькою міською радою прийнято рішення № 947, яким на території міста Дубровиці затверджено розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для відповідних типів об'єктів нежитлової нерухомості. Додатком до такого рішення є «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», пунктом 5.1. якого ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування і визначені в додатках 2, 3 до рішення. Згідно з додатком 2 до рішення, на житловий будинок ставка податку визначена на рівні 0,2%. Рішення оприлюднено на сайті ради 30.01.2015.

Рішенням Дубровицької міської ради № 82 від 04.02.2016 внесено зміни до рішення міської ради «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» № 947 від 27.01.2015. Даним рішенням підпункт 5.1 пункту 5 «Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» викладено в новій редакції, за якою, зокрема, для об'єктів житлової нерухомості встановлено ставки податку на рівні 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. Рішення оприлюднено на сайті ради 04.02.2016.

Рішенням Дубровицької міської ради № 185 від 14.07.2016 визнано такими, що втратили чиність, зокрема, рішення № 947 від 27.01.2015 та № 82 від 04.02.2016. Цим же рішенням встановлено на території м. Дубровиця податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Зокрема, для об'єктів житлової нерухомості, встановлено ставку податку на рівні 1 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. Також рішенням встановлені пільги по оподаткуванню житлових будинків у вигляді зменшення бази оподаткування на 120 м. кв. Рішення оприлюднено на сайті ради 18.07.2016 та в газеті «Дубровицький вісник» за 15.07.2016 (випуск 28).

Рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16.02.2017 внесено зміни до рішення міської ради № 185 від 14.07.2016. Даним рішенням змінено ставки оподаткування для об'єктів житлової нерухомості. Встановлено ставку податку 1 відсоток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування. Рішення оприлюднено на сайті ради 21.02.2017.

Станом на 01 січня 2017 року розмір мінімальної заробітної плати становив 3200 грн. Відповідно, ставка податку за рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16.02.2017 становила: 3200 грн х 1 % = 32 грн за 1 кв. метр бази оподаткування.

20.03.2018 Головне управління ДФС у Рівненській області прийняло податкове повідомлення-рішення № 0033068/5202-1705, яким визначило ОСОБА_1 податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості, за 2017 рік в сумі 2710,40 грн.

З огляду на суму нарахованого податку, розрахунок проведено із застосуванням затвердженої рішенням Дубровицької міської ради № 332 від 16.02.2017 ставки податку у розмірі 1% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року за 1 кв. метр бази оподаткування, тобто із розрахунку 32 грн. за 1 кв. метр площі об'єкта нерухомого майна: 204,7 кв. метрів (площа належного позивачці житлового будинку) - 120 кв. метрів (пільга) = 84,7 кв. метрів (площа, що підлягала до оподаткування) х 32,00 грн. за 1 кв. метр = 2710,4 грн.

Не погоджуючись із вказаним вище податковим повідомленням-рішенням, позивачка оскаржила його до суду.

01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VIII від 28.12.2014, яким, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 ПК України та введено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

За підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 вказаного Кодексу (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Відповідно до абзацу 2 підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Підпункт 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України передбачає, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» № 909-VІІІ від 24.12.2015, згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З 01 січня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» № 1791-VIII від 20.12.2016 (далі - Закон № 1791-VIII), згідно з яким, підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 2017 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує півтора відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 покликається на те, що податок на належне їй нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік повинен визначатись за фіксованою ставкою оподаткування 6,89 грн. до бази оподаткування, відповідно до рішенням Дубровицької міської ради від 27 січня 2015 року № 947.

Цим рішенням затверджено такий розрахунок ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки - 0,2% до мінімальної заробітної плати на 01 січня звітного періоду, з розрахунку мінімальної заробітної плати із вересня 2015 року в розмірі 1378,00 грн відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік».

При цьому позивачка звертає увагу на те, рішення Дубровицької міської ради № 332 від 16 лютого 2017 року прийнято поза межами строків його оприлюднення, встановленого ПК України, що унеможливлює його застосування в цілях оподаткування за 2017 рік.

Такі покликання скаржника, на думку колегії суддів апеляційного суду, є безпідставними, виходячи з наступного.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Разом з тим, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» № 1791-VIII від 20.12.2016, установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 ПК України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна прийти до висновку, що у 2017 році, аналогічно 2016 року, пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», що набрав чинності 01 січня 2017 року № 1791-VIII, положення якого мають однакову юридичну силу на рівні з іншими нормами Податкового кодексу України, призупинено дію, зокрема, підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів. І у разі прийняття органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків і зборів на 2017 рік, таке має братись до уваги контролюючим органом при здійсненні розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік.

Підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо місцева рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, приписи вказаного Закону підлягають застосуванню відповідачем при визначенні позивачці в 2017 році спірного податкового зобов'язання за 2017 рік з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки він є чинним, а його положення не визнані неконституційними.

Апеляційний суд також бере до уваги, що прийняття Закону № 1791-VIII , яким внесені зміни до ПК України в частині ставки податку та порядку прийняття та оприлюднення органами місцевого самоврядування рішень про встановлення місцевих податків та зборів (незастосування підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України) цілком узгоджується зі статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Захист власності), яка серед іншого визначає право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відтак, внесення змін до ПК України та механізму прийняття рішень щодо місцевих податків органами місцевого самоврядування слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та таким, що узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи наведені законодавчі приписи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що у 2017 році зупинено дію пп. 12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, що свідчить про відсутність обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 712/2295/16-а, яка відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Також колегія суддів вважає, що посилання апелянта на необхідність застосування приписів статті 58 Конституції України щодо дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а також принципу правомірності дій платника податків, закріпленого у пп. 4.1.4 п.4.1 ст.4, п.56.21 ст.56 ПК України є безпідставними, оскільки контролюючим органом застосовано норми податкового законодавства, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, а тому відсутнє неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків у спірному випадку.

Також, на думку апеляційного суду, твердження позивача про порушення відповідачем принципу стабільності не знайшло свого підтвердження, оскільки у 2017 року законодавчо призупинено дію пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України терміном на один рік.

Аналізуючи положення податкового принципу стабільності закріпленого підпунктом 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України та положення підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення без дотримання вимог, встановлених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» діяв у спосіб визначений спеціальною нормою Закону № 1791-VIII та відповідно його дії ґрунтувались на чинних нормах національного законодавства.

Посилання апелянта на те, що Закон № 1791-VIII не входить до податкового законодавства не узгоджуються з викладеною в пункті 7.3 ПК України нормою, відповідно до якої будь-які питання щодо оподаткування, регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватись або змінюватись іншими законами України, крім законів, що містить виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу. Закон № 1791- VIII входить до податкового законодавства, оскільки є законом, що вносить зміни до Податкового кодексу України, зокрема, в частині зміни ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Доводи скаржника в частині покликань на статтю 2 ПК України про те, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу не можуть братись апеляційним судом до уваги, оскільки Закон 1791-VIII не вносить змін до пп.4.1.9 п.4.1 та п.4.5 ст.4, пп.12.3.4 п.12.3, пп.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст.12 ПК України, а визначає, що такі норми з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році не застосовуються до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону.

Крім того, апеляційний суд вважає, що інші зазначені позивачкою в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду також звертає увагу на положення рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» щодо оцінки аргументів учасників справи: «Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення».

Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що податковий орган при визначенні позивачці суми податкового зобов'язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а тому податкове повідомлення-рішення № 0033068/5202-1705 від 20.03.2018, якими ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік, винесено правомірно.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року у справі 460/2764/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді О. І. Мікула
Д. М. Старунський