Справа № 826/1536/18
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року

Київ

справа №826/1536/18

адміністративне провадження №К/9901/63887/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Ханової Р.Ф., Олендера І.Я.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2018 (суддя - Каракашьян С.К.)

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2018 (головуючий суддя - Лічевецький І.О., судді - Мельничук В.П., Земляна Г.В.)

у справі № 826/1536/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПАРЕТІ»

до Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ПАРЕТІ» (далі - Товариство) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (далі - ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 06.09.2017 № , № та від 05.12.2017 №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за наслідками проведеної перевірки контролюючий орган дійшов помилкового висновку про те, що господарські операції між позивачем та переліченими в акті перевірки контрагентами реально не виконувались, відтак у відповідача не було підстав для донарахування грошових зобов'язань Товариству та застосування до нього штрафних санкцій.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2018, позов задоволено та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 06.09.2017 № , № та від 05.12.2017 № .

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та відмовити в задоволенні позову. При цьому скаржник зазначив, що суди дійшли помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог, невірно оцінивши залучені до справи докази та обставини справи.

Позивач у своєму відзиві на касаційну скаргу вважає судові рішення законними та обґрунтованими, тому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що за наслідками проведеної документальної планової виїзної перевірки Товариства з питань дотримання податкового, валютного законодавства та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 19.03.2014 по 31.12.2016 ГУ ДФС у м. Києві складено акт від 15.08.2017.

В акті перевірки викладено висновки контролюючого органу про виявлення наступних порушень:

- п. 44.1, п. 44.2 ст. 44, пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 198, пп. 139.1.1 та пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, п. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", п. 2.4 ст. 2 наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" від 24.05.1995 № 88, наказу Міністерства фінансів України від 10.01.2007 № 2 "Про затвердження Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів", Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 "Витрати", в результаті чого занижено податок на прибуток підприємств в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 691 470 грн.;

- пп. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п, 198.5, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 2 112 002 грн.;

- п. 49.2, пп. 49.18.2 п. 49.18 ст. 49, пп. Б п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, р. ІІ "Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 №4, в результаті несвоєчасного подання податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків за 1,2 квартали 2015 року;

- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" щодо несвоєчасного подання звіту про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за грудень 2014 року, жовтень 2015 року.

На цій підставі 06.09.2017 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 1 691 470 грн. за основним платежем та на суму 65 442,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № , яким Товариству зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 1 160 146 грн.;

- № , яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 2 640 002,50 грн., з яких 2 112 002 грн. - за основним платежем, 528 000,50 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

За результатами розгляду скарги Товариства рішенням Державної фіскальної служби України від 01.12.2017 скасовано податкове повідомлення-рішення № в частині застосування штрафних санкцій з податку на прибуток за І квартал 2016 року та 3 квартали 2016 року, в іншій частині вказане податкове повідомлення-рішення та податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві № , № залишено без змін.

З врахуванням рішення Державної фіскальної служби України від 01.12.2017 ГУ ДФС у м. Києві 05.12.2017 прийняло податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 700 145,75 грн., з яких 1 691 470 грн. - за основним платежем, 8675,75 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Свої дії щодо прийняття податкових повідомлень-рішень контролюючий орган обґрунтовує тим, що укладені між позивачем та його контрагентами договори фактично не виконувались.

Спірні правовідносини внормовано приписами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та нормативними актами, прийнятими на їх виконання.

За змістом статті 198 ПК України право платника податків на включення сум податку на додану вартість (далі - ПДВ) до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (робіт, послуг), основних фондів (необоротних активів) (щодо останніх, крім того, будівництво, спорудження, створення), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема щодо податкового кредиту - податковою накладною, виписаною постачальником-платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений пункт 201.11 статті 201 ПК України) сум витрат на придбання товару (робіт, послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) в ціні придбання товару (робіт, послуг).

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Приписами статті 9 вказаного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством (пункт 44.1 статті 44 ПК України).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість, а також включення витрат до складу оподатковуваного доходу є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Отже, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, і вказана обставина є визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Здійснивши системний аналіз залучених до справи доказів та правильно застосувавши під час розгляду справи норми матеріального та процесуального права, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість заявленого адміністративного позову, оскільки висновки ГУ ДФС у м. Києві щодо порушення Товариством вимог податкового законодавства та Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" спростовано під час розгляду справи.

Так, залученими до матеріалів справи доказами підтверджено реальність виконання укладених між позивачем та ТОВ "Амбер 5", ТОВ "Файне місто", ТОВ "Клімат Сервіс Столичні Вікна", ТОВ "БТК Промбудпостачання" договорів підряду, фактичне отримання позивачем обумовлених вказаними договорами будівельних робіт, їх здійснення в межах господарській діяльності Товариства та зміну майнового стану позивача у зв'язку з прийняттям та оплатою робіт.

Судами попередніх інстанцій дано належну оцінку всім доводам та запереченням сторін та зроблено правильний висновок щодо відсутності належних та допустимих доказів, які підтверджують правильність викладених в акті перевірки від 15.08.2017 висновків про фіктивність укладених між позивачем та його контрагентами договорів.

По суті, доводи ГУ ДФС у м. Києві зводяться до того, що у контролюючих органів виникли зауваження до перелічених в акті перевірки контрагентів щодо їх податкової звітності та можливості виконати обумовлені укладеними договорами роботи. При цьому відповідач вважає безпідставним покладення судами першої та апеляційної інстанцій обов'язку доказування правомірності прийнятих податкових повідомлень-рішень на ГУ ДФС у м. Києві.

Відповідно до приписів частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, обмежившись посиланням у своєму акті на наявні у контролюючих органів сумніви щодо реальності та можливості виконання контрагентами позивача прийнятих за договорами підряду обов'язків здійснити будівельні роботи, під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій не надав жодного доказу на підтвердження обґрунтованості своїх висновків та не заявив жодного клопотання щодо витребування чи отримання судом таких доказів.

Фактично відповідач, заявивши про фіктивність укладених позивачем угод, поклав на позивача та на суд обов'язок спростовувати ці висновки, обмеживши свою участь у розгляді справи формальним невизнанням заявленого позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Касаційного адміністративного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що всупереч приписам частини другої статті 77 КАС України відповідачем не доведено належними та достатніми доказами правомірності спірних податкових повідомлень-рішень.

Доводи касаційної скарги відповідача зводяться до відтворювання змісту акта перевірки та заперечень, наданих під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, відтак касаційна скарга ГУ ДФС у м. Києві не спростовує правильність доводів, якими мотивовані судові рішення, зводиться по суті до переоцінки належним чином проаналізованих судами доказів, ґрунтується на помилковому тлумаченні КАС України щодо безпідставного покладення на відповідача обв'язку належним чином довести правильність прийнятих рішень, та не дає підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.04.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2018 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова