Справа № 640/21433/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Установи « 28 Управління начальника робіт» на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року про відмову у відкритті провадження в справі за позовом Установи « 28 Управління начальника робіт» до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року відмовлено у відкритті провадження в даній справі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій останній просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, предметом даного позову є визнання протиправними дії Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 щодо виключення з обліку заборгованості перед Установою « 28 Управління начальника робіт» за виконані підрядні роботи в сумі 4 025 191,40 грн. та зобов`язання Міністерства оборони України та військову частину А 3641 Управління капітального будівництва та ремонту Повітряних Сил Збройних Сил України поновити в обліку заборгованість перед Установою « 28 Управління начальника робіт» в сумі 4 025 191,40 грн.

Позивачем зазначено, що на підставі укладеного між Військовою частиною НОМЕР_2 (Управління 5 авіаційного корпусу Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України, м. Одеса) та Військовою частиною НОМЕР_3 (Установа « 28 Управління начальника робіт») Генерального договору підряду від 01.03.2001 року та додаткових угод до Генерального договору від 26.02.2002 року та від 04.03.2002 року Установою « 28 Управління начальника робіт» виконано для потреб Міністерства оборони України ремонтні роботи на відповідних об`єктах військової частини НОМЕР_2 (Управління 5 авіаційного корпусу Військово-повітряних сил Збройних Сил України, м. Одеса).

Відповідно до директив Міністра оборони України від 20.11.2004 року № Д-312/1/027, від 07.12.2004 року № Д-312/1/028, Головнокомандувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 02.12.2004 року № Д-350/1/120/1/05 та Ліквідаційного акту, затвердженого Головнокомандувачем Повітряних Сил Збройних Сил України від 30.05.2005 року, військова частину НОМЕР_2 (Управління 5 авіаційного корпусу Військово-Повітряних Сил Збройних Сил України. м. Одеса) розформовано.

На звернення Установи « 28 Управління начальника робіт» до Міністерства оборони України щодо вжиття заходів по погашенню заборгованості за виконані підрядні роботи отримано відповідь Головного управління майна та ресурсів Міністерства оборони України від 31.07.2018 року № 503/19/7345, в якій зазначено, що «за повідомленням Генерального штабу Збройних Сил України правонаступником військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_4 визначено військову частину НОМЕР_1 , до якої кредиторська заборгованість у розмірі 2936883,97 грн. та 4025191,40 грн. не передавалася».

Позивач, в свою чергу, вбачає очевидну протиправність у діях Військової частини НОМЕР_1 , які полягають у безпідставному не врахуванні у бухгалтерському обліку заборгованості перед Установою «28 Управління начальника робіт», що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження по справі дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У свою чергу, пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 1 ч.1 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі п. 7 ч.1 ст. 4 КАС України, суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що між Військовою частиною НОМЕР_1 (як правонаступником військової частини НОМЕР_2 ) та Установою « 28 Управління начальника робіт» укладено Генеральний договір підряду та додаткову угоду до нього, за якими у Військової частини НОМЕР_1 виникла заборгованість за виконані підрядні роботи, що, крім іншого, підтверджується долученими до позовної заяви судовими рішеннями Господарського суду Одеської області у справі №25/122-04-3710, які, на цей час, залишаються невиконаними відповідачами.

З аналізу вищенаведених норм права суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку, спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень,.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію викладену Європейським судом з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року, в якій Судом зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що даний спір, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правовими положеннями ч. 6 ст. 170 КАС України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Враховуючи зміст позовних вимог та обґрунтування позовної заяви, суд приходить до висновку, що даний спір випливає з договірних відносин між юридичними особами і має вирішуватися відповідно до правових норм господарського судочинства.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Установи « 28 Управління начальника робіт» залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.