Справа № 580/303/19
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року справа № 580/303/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі головуючого судді Бабич А.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішень і зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

28.01.2019 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23; ) (далі - відповідач) про:

визнання протиправними та скасування рішень щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком, викладених у відмовах від 03.08.2018, від 09.08.2018 та від 15.11.2018;

визнання протиправною бездіяльності щодо не призначення їй пенсії;

зобов'язання призначити та виплачувати їй пенсію за віком з 27.07.2018 у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.01.1997 вона виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль. На звернення позивача щодо призначення їй пенсії, відповідач відмовив з підстав відсутності відповідної міждержавної угоди між Україною та Ізраїлем, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем порушено його конституційні права як громадянина України на отримання пенсії.

Ухвалою суду від 29.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами відповідно до вимог п.2 ч.1ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також встановлено відповідачу строк тривалістю п'ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі для надання відзиву на позовну заяву та відповідних доказів. Вказану ухвалу відповідач отримав 04.02.2019, а позивач - 06.02.2019.

11.02.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивач проживає в Ізраїлі, а тому відсутні правові підстави для призначення їй пенсії за віком, оскільки відсутня міжнародна угода між Україною та Ізраїлем щодо виплати пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за кордоном. У зв'язку з цим просив суд відмовити в задоволенні позову.

20.02.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначила, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 і нині інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. Міжнародний договір між Україною та Державою Ізраїль стосовно призначення та виплати пенсії не укладено. Право громадянина на одержання призначеної позивачу пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Тому, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянкою України (копія закордонного паспорту громадянина України НОМЕР_2).

25.01.1997 ОСОБА_1 переїхала на постійне місце проживання за кордон - до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Згідно зі свідоцтвом від 11.02.1997, виданому регіональним відділом про реєстрації населення, м.Холон вбачається факт зміни прізвища ОСОБА_1 на ОСОБА_1.

З наданої копії трудової книжки ОСОБА_1 від 17.01.1977 серії НОМЕР_3 наявної у матеріалах справи, суд встановив, що: 17.01.1977 позивач прийнята інженером у відділ 50 СКБ «Акорд» (запис 1); 01.09.1972 зарахована до числа студентів денної форми навчання Московського державного технічного університет ім. М.Е. Баумана (запис 3); 23.04.1979 прийнята інженером у відділ № 22 ЦКБ «Сокол» (запис № 5); 01.07.1982 переведена інженером-конструктором у відділ № 21 ЦКБ «Сокол» (запис 6); 15.03.1983 прийнята інженером-конструктором в НДІ «Акорд» 3 кат. (запис 8); 01.12.1987 у зв'язку із веденням нових умов оплати праці підтверджена посада інженера конструктора 3 кат. в НПЮ «Ротор» м. Черкаси (запис № 9); 01.01.1988 прийнята молодшим науковим співробітником по переводу з НДІ «Акорд» (запис 11); 01.11.1991 прийнята керівником кружка в ДК «Дружби народів» (запис 13); 01.09.1993 прийнята керівником кружка у Черкаський обласний будинок учителя (запис 15); 03.01.1995 прийнята на посаду викладача з предмету логіка у коледж (запис 17).

Відповідно до архівної довідки державного підприємства науково-виробничого комплексу «Фотоприлад» від 03.08.2018 № 14-15/48 ОСОБА_1 значиться з 23.04.1979 інженером ЦКБ «Сокол» (наказ № 45к від 16.04.1979), з 01.07.1982 інженером-конструктором (наказ №45к від 30.06.1982) по 24.02.1983 (наказ № 16к від 23.02.1983).

Згідно з довідкою від № 61 від 08.08.2018, виданої науково-дослідним інститутом «Акорд», ОСОБА_1 прийнята в СКБ «Акорд» інженером у відділ 50 з 17.01.1977 (наказ № 3-к від 31.01.1977); звільнена з СКБ «Акорд» згідно зі ст.38 КЗпП України (за власним бажанням) з 18.07.1977; прийнята в НДІ «Акорд» інженером-конструктором 3 кат. з 15.03.1983 (наказ № 15-к від 10.03.1983); звільнена з НДІ «Акорд» згідно зі ст.36, п.5 КЗпП України (за переводом в НПЮ «Ротор» м. Черкаси) з 31.12.1987.

З метою призначення пенсії за віком 17.07.2018 уповноважений представник позивача звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, в якій просив визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву по суті та направити її за належністю.

Листом від 27.07.2018 №16584/П-11 повідомлено уповноваженого представника позивача про те, що оскільки ОСОБА_1 до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю проживала за адресою: АДРЕСА_3 - управлінням, визначеним для розгляду даної заяви є Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області.

23.07.2018 через представника позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.

03.08.2018 відповідач листом №847/М-5 відмовив представнику позивача у призначені пенсії, оскільки позивач не проживає в Україні та з огляду на відсутність відповідної міждержавної угоди між Україною та Ізраїлем.

Листом від 09.08.2018 за №48651/02-04 відповідач з тих самих підстав повторно відмовив у призначені та виплаті пенсії за віком позивачу.

20.08.2018 та 12.09.2018 представником позивача були надіслані до відповідача додаткові документи необхідні для призначення пенсії позивачу, а саме: нотаріально засвідчену копію ІПН та оригінали архівних довідок про заробітну плату.

15.11.2018 відповідач листом №72855/03-02 відмовив представнику позивача у призначені пенсії, мотивуючи тим, що позивач не проживає в Україні та відсутня відповідна міждержавна угода між Україною та Ізраїлем. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не надані документи, які підтверджували факт зміни прізвища, а інші документи не засвідчені неналежним чином.

03.12.2018 представником позивача додатково були надіслані відповідачу затребувані документи, нотаріально посвідчені. Проте пенсія за віком позивачу не призначена.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд врахував таке.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46 Конституції України).

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч. 3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до приписів ст. 8 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV (у редакції до 07.10.2009) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону).

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України.

Проте суд вважає, що, як перерахунок, так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина України. Тому відмови відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листах від 03.08.2018 №847/М-5, від 09.08.2018 № 48651/02-04, від 15.11.2018 № 72855/03-02, є протиправними, суперечать висновкам Конституційного Суду України та Європейському суду з прав людини, викладеним у рішенні у справі «Пічкур проти України».

Крім цього, відповідно до ст. 2 Закону України «Про громадянство України», якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. За громадянином України зберігається громадянство України незалежно від місця його проживання.

Згідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантуються.

Статтею 24 Конституції України, передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Тобто виходячи із положень Конституції України, правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Суд із матеріалів справи встановив, що відповідач не досліджував питання наявності у позивача необхідного стажу для призначення пенсії за віком. Суд не може перебирати за себе дискреційні повноваження цього органу та встановлювати наявність чи відсутність необхідного стажу позивачки для призначення пенсії, оскільки це питання не було підставою для відмови у призначенні пенсії.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Врахувавши передбачене ст.2 КАС України завдання адміністративного судочинства, суд дійшов висновку позов задовольнити частково та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 23.07.2018 про призначення їй пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні, та прийняти відповідне рішення.

Судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача пропорцйно задоволеним позовним вимогам відповідно до ч.1, 3 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 6, 14, 242-245, 255, 295, 370 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23; ) щодо не призначення ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) пенсії за віком.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23; ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) від 23.07.2018 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні, та прийняти за її результатом рішення.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України Черкаської області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23; ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) сплачений судовий збір в сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

2. Копію рішення направити учасникам справи.

3. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя А.М. Бабич

Рішення складене у повному обсязі 27.02.2019.