Справа № 1540/4761/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4761/18

Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

Час і місце ухвалення: 26.10.2018р., м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області про зобов'язання нарахувати та виплатити належні виплати до заробітної плати та грошової винагороди,

ВСТАНОВИВ:

17.09.2018 року ОСОБА_2 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Ренійської районної державної адміністрації Одеської області про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити їй 161 842 грн. належних виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно Постанови КМУ від 24.02.2003 року № 2012; стягнення з Ренійської районної державної адміністрації Одеської області на її користь 161 842 грн. належних працівникові виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно Постанови КМУ від 24.02.2003 року №212; зобов'язати Ренійську районну державну адміністрацію Одеської області, під час звільнення ОСОБА_2 від займаної посади, присвоїти їй черговий 10 ранг державного службовця.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилалась на не повне встановлення судом першої інстанції обставин по справі, ухвалення рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначила, що 18.10.2018 року вона прибула у судове засідання та надала згоду на розгляд справи у письмовому провадженні, однак вважає, що суд першої інстанції не врахував та не надав оцінку її відповіді на відзив Ренійської районної державної адміністрації.

Апелянт наголошує на тому, що суд не врахував, що пункти 2 і 4 наказів Головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації "Про позбавлення надбавки за високі досягнення у праці начальника Ренійського фінансового управління райдержадміністрації ОСОБА_2 за допущену прострочену заборгованість по заробітній платі працівників бюджетної сфери у Ренійському районі" від 28.07.2006 року та від 04.08.2006 року ґрунтувались на фальсифікаційних даних Ренійської районної державної адміністрації Одеської області.

Апелянт посилалась на те, що 18.01.2007 року на ім'я начальника Одеського головного фінансового управління ОДА було направлено лист щодо розгляду питання про відновлення їй надбавки згідно постанови КМУ від 09.03.2006 року № 268, 29.01.2007 року на ім'я голови Ренійської РДА надано заяву з проханням клопотати перед головним фінансовим управлінням ОДА про відновлення виплати їй надбавки за інтенсивність праці. При цьому, листом Одеського головного фінансового управління ОДА від 21.04.2009 року повідомлено, що питання щодо поновлення виплати раніше встановленої надбавки буде вирішено позитивно у разі отримання повідомлення райдержадміністрації щодо скасування розпорядження про оголошення догани та відповідно подання райдержадміністрації.

Згідно постанови Ренійського районного суду Одеської області від 26.12.2012 року вказані розпорядження Ренійської районної державної адміністрації про оголошення догани були скасовані.

04.12.2018 року ОСОБА_2 подала зміни до апеляційної скарги, в яких апелянт посилалась на те, що грошові кошти на такий вид доплат, як надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи були передбачені у 2006 році та встановлені працівникам на відповідних посадах. Апелянтом надано розрахунок належних виплат до заробітної плати та грошової винагороди згідно постанови КМУ від 24.02.2003 року № 212, за яким загальна сума до виплати становить 153450 грн.

З огляду на все вищезазначене, апелянт просить апеляційний суд задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.10.2018 року та прийняти нову постанову - про задоволення позовних вимог.

25.02.2019 року до П'ятого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Ренійської районної державної адміністрації на апеляційну скаргу ОСОБА_2, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні поданої апеляційної скарги.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.09.2018 року було призначено розгляд справи по суті на 18.10.2018 року з повідомленням сторін.

18.10.2018 року за вх. №30913/18 від ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності у порядку письмового провадження.

Відповідач до судового засідання суду першої інстанції не з'явився.

Згідно ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Статтею 205 КАС України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи вказані положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст. 317 КАС України обов'язковою підставою для скасування судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права, що виразилось у розгляді справи адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Наявності вказаних підстав для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.1 рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 «у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці"» зазначено, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

В даному випадку спір щодо нарахування та виплати позивачці доплат до заробітної плати та грошової допомоги охоплюється застосованим в частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням «законодавство про оплату праці» та, відповідно, звернення до суду з заявленими позивачем вимогами не обмежується будь-яким строком. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №П/811/1307/16.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що строк звернення до суду позивачем не порушено.

Що стосується суті заявлених позовних вимог, то колегія суддів зазначає наступне:

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується сторонами по справі, що ОСОБА_2 проходила державну службу в Ренійській районній державній адміністрації у період з 1995 року по 2007 рік, та з 2000 року обіймала посаду керівника фінансового управління Ренійської районної державної адміністрації.

Згідно розпоряджень голови Ренійської районної державної адміністрації №89/К від 08.11.2006 року та №92/К від 13.11.2006 року позивачці було оголошено догани.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилалась на те, що у зв'язку із протиправним застосуванням до неї у 2006 році дисциплінарних стягнень у вигляді доган її було позбавлено грошової винагороди, премії та надбавки за високі досягнення у праці. Правомірність застосованих до позивачки доган вона оскаржила у судовому порядку, за наслідком чого розпорядження Ренійської РДА від 08.11.2006 року №89/К та від 13.11.2006 року №92/К були скасовані як протиправні.

З огляду на скасування зазначених вище розпоряджень Ренійської РДА позивач вважає, що має право на нарахування та виплату частини належних їй сум заробітної плати та грошової винагороди, невиплата яких була пов'язана саме із застосуванням дисциплінарних стягнень.

Надаючи правову оцінку таким доводам позивача колегія суддів зазначає наступне:

Згідно ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

09.03.2006 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів», пунктом 2 якої було надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці установлювати, зокрема, надбавку за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи: керівникам структурних підрозділів, їх заступникам, спеціалістам у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця (дипломатичний ранг, класний чин, кваліфікаційний клас, спеціальне звання) та вислугу років.

З матеріалів справи вбачається, що під час проходження позивачкою державної служби в Ренійській районній державній адміністрації згідно наказу Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації №95 від 03.05.2006 року ОСОБА_2 була встановлена надбавка за високі досягнення у праці у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням надбавки за ранг державного службовця та вислугу років. (а.с.96)

В подальшому, наказом Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації № 161 від 28.07.2006 року за низьку фінансову дисципліну та незадовільну роботу щодо ліквідації бюджетної заборгованості, внаслідок чого допущена прострочена заборгованість по заробітній платі працівників бюджетної сфери у Ренійському районі, ОСОБА_2 - начальника фінансового управління Ренійської районної державної адміністрації було позбавлено надбавки за високі досягнення у праці.(а.с.43)

В ході розгляду справи встановлено, що постановою Ренійського районного суду Одеської області від 26.12.2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.05.2014 року, які набрали законної сили, були скасовані розпорядження голови Ренійської районної державної адміністрації №89/К від 08.11.2006 року та №92/К від 13.11.2006 року, згідно яких позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган.

Однак, наказ Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації № 161 від 28.07.2006 року про позбавлення ОСОБА_2 надбавки за високі досягнення у праці оскаржений у судовому порядку не був та є чинним.

В рамках розгляду даної адміністративної справи суд не може надавати оцінку правомірності та обґрунтованості прийняття Одеським головним фінансовим управлінням Одеської обласної державної адміністрації наказу № 161 від 28.07.2006 року з огляду на заявлені позивачем позовні вимоги та особу, до якої пред'явлено зазначений позов - Ренійську районну державну адміністрацію.

Враховуючи зазначене, та той факт, що рішення про позбавлення позивача надбавки за високі досягнення у праці приймалось саме керівником Одеського головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації, яке позивачем не оскаржено, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині зобов'язання Ренійської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити їй недоплачену суму надбавки за високі досягнення у праці.

Зазначеною вище постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці здійснювати також преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 р. - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2, зокрема і в частині наявності підстав для нарахування та виплати премії за 2006 рік, у поданому відзиві на позовну заяву та відзиві на апеляційну скаргу Ренійська районна державна адміністрація посилалась на те, що за період відпусток, тимчасової непрацездатності та в інших випадках, коли згідно із законодавством виплати проводяться з розрахунку середньої заробітної плат, місячна або квартальна премія державним службовцям райдержадміністрації не нараховується. Відповідач зазначив, що позивач за період роботи позивачки, а саме - з січня 2006 року по липень 2006 року вона отримала премію, тоді як з кінця липня 2006 року по грудень 2006 року вона тимчасово не працювала (знаходилась на лікарняному).

У додатку до зміни до апеляційної скарги позивачка посилалась на те, що підставою для нарахування премії начальнику були накази начальника головного фінансового управління Одеської обласної державної адміністрації, та премії за попередні місяці призначались у поточному місяці, а тому вважає, що в липні та серпні мали бути нараховані премії за відпрацьовані дні в червні і липні місяці.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що в даному випадку згідно постанови КМУ від 09.03.2006 року №268 керівникам відповідних установ надано право, а не покладено обов'язок преміювати працівників в межах коштів, передбачених у бюджеті установи, за наявності підстав для цього. Саме керівник органу визначає розмір премії працівника відповідно до його особистого вкладу в загальні результати роботи.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що преміювання особи є повноваженням того органу, в якому особа проходить державну службу, а не суду.

У постанові Верховного Суду України від 14.03.2017 року у справі №800/323/16 зазначено, що з огляду на положення Конституції України та КАС щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Крім того, у наданих позивачем розрахунках, розмір премії вирахувано позивачем виходячи з розміру премії заступника керівника районного фінансового управління, начальника бюджетного відділу ОСОБА_4, що є необґрунтованим, оскільки як зазначено вище, наявність підстав для преміювання та розмір премії встановлюється у кожному конкретному випадку індивідуально.

З огляду на зазначене, відсутні підстави для зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу премії за 2006 рік.

Враховуючи те, що суд в ході розгляду справи дійшов висновку про відсутність підстав для донарахування позивачу премії, вимоги позивача про виплату недонарахованої суми компенсації за невикористану відпустку також не підлягають задоволенню, зважаючи на те, що така недоплата утворилась, на думку позивача, саме у зв'язку з недоплатою у 2006 році суми премій та надбавки за інтенсивність згідно постанови КМУ № 268. Що стосується надбавки за інтенсивність, колегія суддів зазначає, що постановою КМУ від 09.03.2006 року № 268 взагалі не передбачено виплату такої надбавки працівникам, а позивачем не обґрунтовано підстав для виплати їй такої надбавки.

Щодо вимоги про виплату не донарахованої грошової допомоги, колегія суддів зазначає наступне:

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 р. № 212 було затверджено Порядок видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків.

Пунктом 1 вказаного Порядку встановлено, що грошова винагорода державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків (далі - грошова винагорода) видається особам, які пропрацювали безперервно на посадах державних службовців в одному або кількох органах державної влади не менше ніж 10 років.

Згідно п.2 Порядку грошова винагорода видається один раз на п'ять років за умови зразкового виконання посадових обов'язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов'язків.

Згідно п. 3 Порядку грошова винагорода видається у таких розмірах: від 10 до 15 років роботи - одна середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років - дві, від 20 до 25 років - три, від 25 до 30 років - чотири, від 30 років і більше - п'ять, у межах асигнувань на оплату праці, передбачених у державному бюджеті для відповідних органів державної влади.

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Голови Ренійської районної державної адміністрації №200/К від 26.11.2004 року «Про видачу грошової винагороди ОСОБА_2.» позивачці була виплачена грошова винагорода за сумлінну безперервну працю в органах державної влади на посаді державного службовця протягом 24 років, зразкове виконання трудових обов'язків та з урахуванням результатів щорічної оцінки у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Враховуючи виплату відповідачем відповідної грошової допомоги у 2004 році, вимоги позивачки про виплату їй зазначеної допомоги станом на 2006 рік до спливу п'яти років (фактично через два роки) є безпідставними.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для стягнення на користь позивачки грошової винагороди в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат.

Що стосується вимоги позивачки про зобов'язання Ренійської районної державної адміністрації Одеської області під час звільнення ОСОБА_2 від займаної посади присвоїти черговий 10 ранг державного службовця.

Статтею 26 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року передбачено, що за сумлінну працю державному службовцю при виході на пенсію може бути присвоєно черговий ранг поза межами відповідної категорії посад.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що надання чергового рангу при виході на пенсію є повноваженням органу, в якому особа проходить державну службу, а вказана стаття Закону України «Про державну службу» не зобов'язувала, а надавала право органу, в якому працювала особа, присвоювати відповідний ранг.

З огляду на те, що вирішення питання щодо присвоєння в даному випадку чергового рангу службовій особі віднесено до компетенції саме органу, в якому працювала така особа, та є його дискреційними повноваженнями, тобто дають право вибору можливої поведінки, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Таким чином, резюмуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, в даному випадку судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук