Справа № 824/1290/18-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/1290/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Анісімов О.В.

Суддя-доповідач: Драчук Т. О.

18 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Загороднюка А.Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представника відповідача: Попик О.О.,

представника відповідача: Глінчук К.О.,

представника відповідача: Клименко В.О.,

представника третьої особи: Шилова К.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги акціонерного товариства "Укрсоцбанк", Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області про визнання протиправними дії та визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

в грудні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України, Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області про визнання протиправними дії Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області з внесення до Акту позапланової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 №09 від 21.11.2018 недостовірних відомостей про порушення ст.18 ГПК України, ч.6,7 ст.41, ч.1 ст.52, ч.3 ст.98 ЗУ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" під час виконання арбітражним керуючим ОСОБА_2 повноважень ліквідатора у справі №926/914-б/14 про банкрутство ТОВ "Боянівка Імпекс ЛТД".

Також, позивач просила, визнати протиправним та скасувати рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, оформлене протоколом від 12.12.2018, в частині застосування до арбітражного керуючого - ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого на підставі подання №1201 від 28.11.2018.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.12.2018 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання.

Однак, разом з позовною заявою до Чернівецького окружного адміністративного суду позивачем було подано заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_2 просить постановити ухвалу про забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України вчинення дій щодо прийняття наказу про позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 чи вчинення будь-яких інших дій, які можуть призвести до позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2, анулювання свідоцтва №1099 від 12 червня 2013 року про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_2, внесення запису до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України про накладення на арбітражного керуючого ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Свою заяву, позивач обґрунтовує тим, що рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), оформлене протоколом від 12.12.2018, в частині застосування до арбітражного керуючого - ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого на підставі подання №1201 від 28.11.2018, є очевидно протиправним (обґрунтування протиправності містяться в адміністративному позові: невиконання незаконної ухвали, ставлення в провину не закриття рахунку в Держказначействі, що не віднесено до компетенції арбітражного керуючого, тощо); не забезпечення позову шляхом заборони Міністерству юстиції України вчиняти дії щодо прийняття наказу про позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 призведе до усунення від виконання повноважень арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) ряду підприємств, а саме: ЗАТ «Львівський керамічний завод», ВАТ «Західшляхбуд», ФОП ОСОБА_9, ВАТ «Коломийський м'ясокомбінат», ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД», що є не поправним, оскільки відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" господарський суд буде зобов'язаний призначити інших арбітражних керуючих, і при цьому скасування судом цього оспорюваного рішення не надасть можливості суду чи відповідачам повернути позивача, як арбітражного керуючого, до виконання функцій на вказаних підприємствах, що позбавить джерел існування та передбаченого ст.43 Конституції України права на працю.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.12.2018 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено Міністерству юстиції України вчиняти дії щодо прийняття наказу про позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 чи вчинення будь-яких інших дій, які можуть призвести до позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2, анулювання свідоцтва №1099 від 12 червня 2013 року про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданого ОСОБА_2, внесення запису до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України про накладення на арбітражного керуючого ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) - до вирішення цієї справи по суті.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, АТ "Укрсоцбанк" та Головне територіальне управління юстиції у Чернівецькій області подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Основними аргументами обох апеляційних скарг є те, що право на працю передбачене Конституцією України на особу ніяким чином не впливає, задоволення заяви про забезпечення позову являється частковим вирішенням спору без розгляду справи по суті.

Представники Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області підтримали доводи зазначені в апеляційних скаргах, просили їх задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Представник АТ "Укрсоцбанк" підтримав доводи зазначені в апеляційних скаргах, просив їх задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Представник Міністерства юстиції України підтримав доводи зазначені в апеляційних скаргах, просив їх задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Позивач та представник позивача заперечили щодо задоволення апеляційних скарг, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №1099 від 12.06.2013 позивач є арбітражним керуючим.

Відповідно до наявних у справі копій судових рішень судів господарської юрисдикції позивач є арбітражним керуючим на наступних підприємствах: ЗАТ «Львівський керамічний завод» (справа №8/61), ВАТ «Західшляхбуд» (справа №8/33(10)), ФОП ОСОБА_9 (справа №11/Б-891), ВАТ «Коломийський м'ясокомбінат» (справа №909/942/15), ТОВ «Боянівка Імпекс ЛТД» (справа №926/914-б/14).

Позивач притягується до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення законодавства під час виконання повноважень, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та (або) кредитора боржника (банкрута). Підставою для цього є довідка про результати позапланової виїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого ОСОБА_2 від 12.11.2018, №09, якою виявлено порушення п'яти норм чинного законодавства в діяльності позивача.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив із балансу інтересів сторін у справі та критерію "необхідності в демократичному суспільстві", з того, що порушення в діяльності позивача виявлені виключно по одному суб'єкту господарювання, в той час коли позивач є арбітражним керуючим і по іншим справам, а також з того, що оскаржене рішення впливає на конституційні та конвенційні гарантії позивача на працю.

Не проводячи ретельного аналізу змісту цієї довідки, слід прийти до висновку, що виявленні у позивача порушення, в частині незабезпечення використання при проведенні ліквідаційної процедури одного рахунку, не є такими, оскільки в самій довідці відсутні будь-які докази використання позивачем інших рахунків. Окрім того, вимога закрити рахунок в Казначействі України, очевидно суперечить пунктам 5,7 Порядку електронного адміністрування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014, №569, оскільки такими повноваженнями арбітражний керуючий не володіє.

А також, що у разі задоволення цього позову, позивач не зможе повернутись, як арбітражний керуючий у зазначені господарські справи, що свідчить про унеможливлення поновлення його порушених прав та інтересів.

Окрім цього, актуальним залишається ризик щодо відсутності фінансових можливостей на особисте утримання позивача, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які підтверджують наявність альтернативного (за виключенням діяльності на посаді арбітражного керуючого) доходу позивача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому заходи забезпечення позову вживаються судом з метою охорони прав та інтересів позивача на час розгляду справи та не можуть вирішувати спірні правовідносини по суті.

Підставою для вжиття заходів забезпечення позову можуть стати такі обставини: 1) існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Також, колегія суддів зазначає, що зазначені підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, наявних в справі встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Таким чином, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів позивача в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Крім того, відповідно до абз.2 п.17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, викладену у постанові від 06.03.2008 №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Разом з тим, відповідно до ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

Згідно з Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов'язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов'язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв'язку з оскарженням адміністративного акту.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для однозначного висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадку наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або у випадку, коли захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Тому, підставами для забезпечення позову є очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливість або значне ускладнення захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову, очевидна протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

З заяви про забезпечення позову вбачається посилання позивача на наявність ознак незаконності оскаржуваного рішення, що, на думку колегії суддів, є обґрунтуванням предмету позову, яке підлягає перевірці та оцінці під час судового розгляду справи.

Тобто, як вірно зазначили апелянти з наведених підстав задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд приймає рішення по суті спору та надає оцінку оскаржуваним рішенням відповідача до вирішення справи по суті.

Між тим, позивач належним чином не обґрунтував своє клопотання про забезпечення позову, не надав доказів того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Дослідивши зміст клопотання позивача та матеріали справи, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для забезпечення даного адміністративного позову, зокрема з тих підстав, що заявником не конкретизовано яких саме зусиль буде змушена докласти та яких понесе витрат у разі невжиття судом заходів, про які вона просить.

Разом із тим, колегія суддів зазначає, що застосування заходів забезпечення позову є виправданим у разі, якщо наявне достатньо обґрунтоване припущення, що їх невжиття може у подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Оскільки предметом позову є скасування прийнятого відповідачем рішення, тобто позов не містить вимог зобов'язального характеру (таких, що підлягали б дієвому виконанню), відсутні будь-які перешкоди у виконанні судового рішення (у випадку задоволення позову).

В частині доводів заяви щодо виникнення небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, колегія суддів зазначає, що з приводу оплати за роботу на інших підприємствах арбітражним керуючим особі ОСОБА_2 буде виплачено за її заявою (за відповідний період роботи).

Крім того, в частині матеріального становища, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано, будь-яких підтверджень відсутності у позивача чи членів його сім'ї інших джерел доходу, що свідчило б про скрутне матеріальне становище, яке б склалося внаслідок виконання оскаржуваного Наказу Міністерства юстиції України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постанові від 10.09.2018 в справі №804/8343/17.

Разом з тим, в цій частині колегія суддів зазначає, що представником АТ "Укрсоцбанк" суду було надано інформацію, а саме витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким ОСОБА_2 є фізичною-особою підприємцем з видами діяльності: 82.99 - Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у., 63.99 - Надання інших інформаційних послуг, н.в.і.у., 69.10 - Діяльність у сфері права, 74.90 Інша професійна, наукова та технічна діяльність, н.в.і.у. Крім того, в графі "Дані про реєстраційні дії" зазначено, що 21.04.2017 відбулась зміна додаткової інформації.

Також, колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивач в судовому засіданні не заперечувала, що у разі задоволення її позовних вимог по суті (в межах даної адміністративної справи) в неї буде можливість звернутись про поновлення її у Єдиному державному реєстрі арбітражних керуючих, однак це може зайняти певний час.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки викладені позивачем у клопотанні про забезпечення позову доводи не надають суду підстав для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених статтею 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги акціонерного товариства "Укрсоцбанк", Головного територіальне управління юстиції у Чернівецькій області задовольнити повністю.

Ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 25 лютого 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Загороднюк А.Г.