Справа № 826/5477/17
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2019 року № 826/5477/17

Окружний адміністративний суд міста Києва, у складі судді Мазур А.С., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Міністерства внутрішніх справ України, Комісія з розгляду питань, пов'язаних із установленням статусу учасника бойових дій та учасника війни

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві (відповідач -1), Міністерства внутрішніх справ України (відповідач-2), Комісія з розгляду питань, пов'язаних із установленням статусу учасника бойових дій та учасника війни (відповідач-3), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС України з розгляду питань, пов'язаних із встановлення статусу учасника бойових дій та учасника війни про відмову у визнанні ОСОБА_1 учасником бойових дій від 27.12.2016; зобов'язати Комісію з розгляду питань, пов'язаних із установленням статусу учасника бойових дій та учасника війни визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій та видати посвідчення учасника бойових дій установленого зразка.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017 відкрито підготовче провадження у даній справі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні.

15.01.2019 суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з 1982 по 1984 проходив строкову службу в лавах Збройних сил СРСР, у 1988 році відбув до Азербайджанської СРСР для участі у спеціальній операції в особливому районі, у зв'язку з чим, позивач відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» вважає себе учасником бойових дій, який має право на отримання відповідного посвідчення. Однак, відповідач протиправно відмовив останньому у встановленні такого статусу, чим порушив його соціальне право.

Відповідач-1 у письмових запереченнях зазначив, що у зв'язку із організаційними змінами, звернення позивач було направлено за належністю до Міністерства внутрішніх справ України для подальшого розгляду. Крім того, додатково зазначив, що позивач в період з 1988-1989 був слухачем Львівської середньої спеціальної школи міліції МВС СРСР, у зв'язку з чим, останній не міг бути військовим фахівцем при здійсненні спеціальних завдань.

Відповідач-2 проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08.02.1994 №63 Азербайджанська СРС не входить до переліку держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 18.05.2010 по справі № 21-74Во10 та від 03.10.2011 по справі № 21-162а11. Крім того, відповідач зазначив, що з поданих позивачем документів вбачається лише факт здійснення службових обов'язків по охороні громадського порядку і безпеки, що не свідчить про підтвердження участі у бойових діях.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач в період з 1988 по 1989 навчався у Львівській середній спеціалізованій школі МВС СРСР.

Наказом начальника школи міліції від 21.11.1988 №257с/ч було оголошено список курсантів, які вибули у службове відрядження для участі у спеціальній операції.

Наказом начальника школи міліції від 22.02.1989 року № 27 с/ч оголошено список курсантів, що прибули із службового відрядження після участі у спеціальній операції.

Наказом Міністерства внутрішніх справ ССР №298 від 29.11.1989 затверджено перелік регіонів до 25.09.1989, в яких виникли надзвичайні обставини, зокрема м. Баку.

Наказом начальника міліції від 26.10.1989 року № 123 с/ч оголошено список курсантів, що прибули із службового відрядження після участі у спеціальній операції в особливому районі.

Вважаючи себе особою, яка має право на отримання статусу учасника бойових дій, позивач звернувся до комісії Головного управління Національної поліції в м. Києві з розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусів учасника бойових дій та учасника війни з проханням визнати часником бойових дій та видати посвідчення встановленого зразка.

15.12.2016 відповідач-1 у зв'язку із реформуванням системи Міністерства внутрішніх справ України направив звернення позивача до Міністерства внутрішніх справ, а саме до Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС України.

27.12.2016 відповідач-2 повідомив позивача, що відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, і періодів бойових дій на їй території, оскільки на територіях колишнього СРСРС у період 1988-1989 не було оголошено воєнний стан, то підстави для надання учасника бойових дій відсутні.

Позивач вважає вищевказану відмову протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси, оскільки введення військового режиму відображено в розсекреченій стенограмі засідання Політбюро Центрального Комітету КПРС від 29.02. 1988 щодо ситуації на території Азербайджану, Вірменії та безпосередньо в містах Сумгаїт та Степанакерт, у зв'язку з чим, звернувся із даним позовом до суду.

Розглядаючи адміністративну справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до вимог ст.ст. 5 Закону учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з'єднань, об'єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Перелік осіб, які належать до учасників бойових дій визначений статтею 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Так, зокрема, відповідно до п. 2 вказаної статті учасниками бойових дій на території інших країн - є військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час виконання позивачем спеціальних завдань та завдань з охорони громадського порядку в Азербайджанській PCP у складі національного батальйону під час введення там режиму надзвичайного стану в період з 21.11.1988 по 13.02.1989 та з 23.05.1989 по 20.05.1989 останній був молодшим сержантом міліції, курсантом Львівської середньої школи міліції.

Крім того, позивачем було надано лист Міністерства закордонних справ України №620/14-110-1410 від 21.09.2005 до Міністерства оборони України «Щодо внесення доповнень до переліку держав, де велися бойові дії», відповідно до якого Азербайджанська республіка визнає ведення бойових дій на території Нагорно-Карабаської автономії у період з жовтня 1988 року по квітень 1994 року.

Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні і в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються виключно Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994 "Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08.02.1994 року №6 затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участь військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ, військовослужбовці Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року, проте території та періоди на якій посилався позивач до вказаного переліку не включені.

Верховний Суд України у постанові від 03.06.2014 по справі 21-137а14 зазначив, що положення примітки 6 до Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій після грудня 1979 року поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях.

Таким чином, суд керуючись практикою Верховного Суду України, встановив, що на момент виконання позивачем завдань з охорони громадського порядку та спеціальних завдань на території Азербайджанської PCP, останній був лише курсантом Львівської середньої спеціальної школи міліції МВС СРСР і на момент перебування у службовому відрядженні не міг бути військовим фахівцем.

Суд погоджується із твердженнями позивача, що у вказаний ним період відбувалися міжетнічні заворушення на території Азербайджанської СРСР, однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач брав безпосередню участь у бойових операціях по захисту Батьківщини на території в Азербайджанській PCP, зокрема, позивачем не було надано довідку 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про його особисту участь у бойових діях, а тому наданий позивачем лист Львівського інституту внутрішніх справ при академії внутрішніх справ України від 31.05.2001 №10/621 про його особисту участь в заходах охорони громадського порядку не може вважатися належним та допустимим доказом участі останнього в бойових діях.

При цьому, судом не приймається до уваги надана позивачем постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.09.2010 по справі №2а-8906/10/2670, оскільки вищевказана позиція вже була неодноразово висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 18.05. 2010 (№ 21-74во10), 03.05.2011 (№ 21-162а11), 16.10.2012 (№ 21-337а12), 03.12.2013 (№ 21-425а13), та 25.05.2014 (№ 21-9а14), яка врахована судом при вирішенні даної справи.

Щодо процедури розгляду заяви позивача, то суд зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, 29.11.2017 до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС надійшла заява ОСОБА_1 про визнання його учасником бойових дій та видачі посвідчення встановленого зразка. До заяви позивачем було додано наступні документи: копію листа Львівського інституту внутрішніх справ при Національній академії внутрішніх справ від 31.05.2001 № 10/621, копію наказу МВС СРСР від 18.10.1989 № 0169 «Про порядок виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 25.09.1989 № 795-173 (Про збільшення чисельності особового складу внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ СРСР і надання деяких пільг)»; копію наказу МВС СРСР від 29.11.1989 № 298 «Про встановлення періодів надзвичайних подій», копія Переліку регіонів, де в період до 25.09.1989 виникли надзвичайні події, пов'язані з масовими антигромадськими проявами, затвердженого наказом МВС СРСР від 29.11.1989 № 298.

За результатами вивчення поданих позивачем документів, відповідачем - 2 було зроблено висновок про відсутність правових підстав для винесення на розгляд Комісії матеріалів про надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій, у зв'язку з тим, що Азербайджанська РСР відсутня у переліку держав, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Також відповідач зазначив, що відповідно до наказу МВС від 13.11.2017 № 921 «Про внесення змін до Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України» унесено зміни до Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС від 06.11.2015 № 1389 (у редакції наказу МВС від 01.05.2016 № 349), зі змінами, та наказу МВС від 14.11.2017 № 922 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС» затверджено Перелік змін у штатах МВС, згідно з якими, Управління у справах учасників антитерористичної операції МВС увійшло до складу Департаменту персоналу, організації, освітньої та наукової діяльності МВС. Враховуючи вказані організаційно-штатними змінами, до компетенції останнього віднесено розгляд звернень громадян, підприємств, установ та організацій, посадових осіб, запитів та звернень народних депутатів, запитів на інформацію з питань управління та роботи з персоналом, пенсійного забезпечення, соціального захисту та організації освітньої та наукової діяльності, враховуючи викладене, відповідач-2 вважає, що ним в межах повноважень та на підставі Закону України "Про звернення громадян" було розглянуто звернення ОСОБА_1 про визнання за ним статусу учасника бойових дій.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем-2 не була порушена процедура розгляду заяви (звернення) позивача, з огляду на наступне.

Статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" закріплено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Так, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Проаналізувавши зміст заяви позивача, суд дійшов висновку, що остання за своєю формою та змістом є зверненням громадян про визнання за особою відповідного статусу у розумінні Закону України "Про звернення громадян".

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, суд приходить до висновку, що відповідачами правомірно відмовлено ОСОБА_1 у видачі посвідчення учасника бойових дій, у зв'язку з чим, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до п. 1,3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судові витрати, відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 19,77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.С. Мазур