Справа № 826/3624/17
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3624/17 Головуючий у І інстанції - Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова Олександра Євгенійовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Дельта банк" про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова Олександра Євгенійовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство "Дельта банк", в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Відповідача від 19 травня 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером: 29672089.

01 листопада 2018 року Публічне акціонерне товариство "Дельта банк" подало до суду першої інстанції клопотання про закриття провадження у справі, оскільки спір має приватноправовий характер та має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року клопотання Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про закриття провадження у справі задоволено.

Закрито провадження у адміністративній справі № 826/3624/17 за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова Олександра Євгенійовича про визнання протиправним та скасування рішення.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі Позивач вказує, що дану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з тих підстав, що предметом дослідження у даній справі є виключно владні управлінські функції та дії приватного нотаріуса.

Учасниками справи не подано відзиви на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, 10 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту за № 0 (в іноземній валюті).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором, 10 вересня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Позивачем було також укладено договір іпотеки, згідно умов якого Позивачем було передано в іпотеку банку належне Позивачу на праві приватної власності майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1.

04 травня 2011 року Печерським районним судом м. Києва було ухвалено рішення по справі № 2-658/11, згідно якого з Позивача достроково стягнуто на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за зазначеним вище Кредитним договором.

19 травня 2016 року Відповідачем, як державним реєстратором, було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним номером: 29672089 відносно переоформлення права власності на вищевказану квартиру на користь ПАТ «Дельта Банк». Вказане рішення приватного нотаріуса було прийнято Відповідачем на підставі заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі № 753/16397/14-ц.

Так, закриваючи провадження у адміністративній справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підсудний адміністративному суду та повинен розглядатися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 2 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За визначенням пункту 1 частини 1 статті 3 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

У пункті 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення до суду) визначено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 826/7122/15, зазначено, зокрема, «Предметом оскарження у даній справі є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (квартиру), визнання незаконною держреєстрацію на спірну квартиру та скасування запису.

На момент звернення до суду право власності на нерухоме майно, а саме на спірну квартиру перейшло до третьої особи у справі (на підставі договору іпотеки та договору відступлення права вимоги), тобто спірні правовідносини пов'язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), а позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права Позивача. Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України».

Також, аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 816/1604/17, від 28 серпня 2018 року у справі № 820/8219/15 та від 22 серпня 2018 року у справі № 820/4673/16.

З обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (між Позивачем та Третьою особою), у зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки - квартири Позивача, а отже, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають виключно з правовідносин, пов'язаних з правом власності на квартиру, тобто спір між ними виник не у зв'язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно - владних управлінських функцій, в тому числі, делегованих.

Оскільки, Позивач вбачає у наслідках, які спричинені прийняттям рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ "Дельта банк" на об'єкт нерухомого майна, порушення, пов'язані саме з реалізацією своїх майнових інтересів щодо володіння, користування та розпорядження (права власності) відповідним об'єктом, визнання таких рішень протиправними та їх скасування є способом захисту саме майнових прав та інтересів Позивача.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що спір у справі між учасниками справи виник поза межами публічно-правових правовідносин, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб місцевих органів виконавчої влади, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України та статті 6 КАС України в порядку адміністративного судочинства.

З 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція КАС України згідно з Законом від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII.

Згідно з п. 12 Перехідних положень КАС України заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви чи скарги не можуть бути залишені без руху, повернуті або передані за підсудністю, щодо них не може бути прийнято рішення про відмову у прийнятті чи відмову у відкритті провадження за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, якщо вони подані з додержанням відповідних вимог процесуального закону, які діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При цьому, частиною 1 статті 2 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) регламентує необхідність справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) слідує, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з, у тому числі, іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведеними положеннями процесуального закону визначено перелік повноважень адміністративного суду при вирішенні питання про правомірність рішень, дій чи бездіяльності осіб, яким делеговані повноваження зі здійснення владних (публічно-владних) управлінських функцій.

Викладене, на переконання колегії суддів, підтверджує відсутність в адміністративних судів правових підстав для вирішення питань про право цивільне у межах оскарження таких дій, рішень чи бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав Позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Натомість, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Визнання протиправним і скасування рішення про реєстрацію права власності за Третьою особою є захистом прав Позивача на нерухоме майно від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано право, щодо одного й того самого нерухомого майна.

Як свідчить зміст позовної заяви, Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги тим, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за відсутності правових підстав та неправомірністю рішення суду про звернення стягнення на цю квартиру.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що дана справа є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором Позивача та Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" щодо права на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16 під час розгляду спорів у подібних правовідносинах щодо державної реєстрації прав.

Крім того, колегія суддів зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав Позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження спірним майном.

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи № 00 Позивач не був заявником стосовно реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на нерухоме майно, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи ПАТ «Дельта Банк», тому такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на рухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства.

При вирішенні подібного спору Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження 11-377апп18) дійшла висновку, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на майно іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж майна; належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь державного реєстратора в якості співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушені прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Також Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як зазначалось вище право власності на квартиру АДРЕСА_1, набуто Третьою особою у даній справі - ПАТ «Дельта Банк» на підставі рішення суду, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, на думку колегії суддів, такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на квартиру не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення Позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства.

Отже, в зазначеній категорії справи вирішується спір про цивільне право між особою, яка вимагає скасування державної реєстрації, й особою, за якою зареєстровано право.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спір у даній справі не є публічно-правовим, а оскарження рішень про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, безпосередньо пов'язане із захистом Позивачем свого цивільного права у спорі щодо нерухомого майна з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності цього нерухомого майна. Такий спір має приватноправовий характер і, з огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

Крім того, колегія суддів критично розцінює посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що на момент прийняття заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року по справі № 753/16397/14-ц та оскаржуваного рішення приватного нотаріуса діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким не допускаються жодні дії банку щодо звернення стягнення на зазначену вище квартиру. Проте, Відповідачем було вчинено такі дії, внаслідок чого порушено право Позивача, а тому дану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства з тих підстав, що предметом дослідження у даній справі є виключно владні управлінські функції та дії приватного нотаріуса.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом (справа № 826/3582/17) до Міністерства юстиції України, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенійович про визнання протиправним та скасування наказу, в якому просив визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства юстиції України «Про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_2 від 25 жовтня 2016 року» від 16.12.2016 року за № 1780/7.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, на думку ОСОБА_2, Відповідачем було протиправно відмовлено в задоволенні поданої ним скарги на рішення та дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Соколова О.Є., оскільки останнім було вчинено реєстраційну дію під дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на день вчинення відповідної реєстраційної дії (19 травня 2016 року) так і на час розгляду даної адміністративної справи, є діючим.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 квітня 2018 року скасувано та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частина 1 статті 239 КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року) передбачає, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про закриття провадження у даній справі у зв'язку із тим, що спір у даній справі є цивільно-правовим та має вирішуватися за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Позивача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В.Земляна

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 26.02.2019 року.