Справа № 810/1358/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1358/18 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 21.12.2017 № 887-XXI-VII та зобов'язання його надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка згідно з графічним матеріалом в порядку і спосіб, передбачені статтею 118 Земельного кодексу України (далі - ЗК).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року позов задоволено.

Відповідачем в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відмова позивачу у данні дозволу на розробку проекту землеустрою є обґрунтованою та правомірною.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у травні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до Пухівської сільської ради Броварського району Київської області з клопотанням про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства по вул. Набережна с. Пухівка площею 0,2500 га.

Рішенням від 25.05.2017 № 613-XУ-УII позивачу відмовлено у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність наведеної вище земельної ділянки з огляду на те, що вона віднесена до земельного масиву, зарезервованого для подальшої передачі громадському центру.

Не погоджуючись із рішенням, прийнятим Пухівською сільською радою Броварського району Київської області, позивач оскаржила його до суду.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2017 у справі № 361/5059/17, яка набрала законної сили 19.12.2017, рішення Пухівської сільської ради Броварського району Київської області від 25.05.2017 № 613-XУ-УII визнано протиправним та скасовано; зобов'язано Пухівську сільську раду Броварського району Київської області повторно у межах строків, встановлених статтею 118 ЗК, на найближчій сесії розглянути клопотання ОСОБА_5 від 10.05.2017 про надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 0,2500 га в с. Пухівка з прийняттям рішення у відповідності до частини сьомої статті 118 ЗК.

На виконання вказаного вище судового рішення Пухівська сільська рада Броварського району Київської області повторно розглянула клопотання позивача від 10.05.2017 № 119 та прийняла рішення від 21.12.2017 № 887-XXI-VII, яким вдруге відмовила ОСОБА_5 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення наміченої земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

В обґрунтування відмови у наданні згоди на розробку проектної документації відповідач посилається на те, що вказана на поданих позивачем графічних матеріалах земельна ділянка згідно генерального плану села відноситься до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, а відтак не може бути передана у приватну власність громадян.

Крім того, відповідач у своєму рішенні зазначив, що територія, на якій розташована обрана позивачем земельна ділянка, не містить розробленого плану зонування або детального плану.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулась до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідач у прийнятому ним рішенні не навів жодних відомостей про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Чинне законодавство не містить заборон щодо надання органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою у разі відсутності плану зонування або детального плану території, на якій розташована бажана земельна ділянка.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову у наданні земельної ділянки відповідач зазначив, що спірна земельна ділянка згідно генерального плану відноситься до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, а відтак не може бути передана у приватну власність громадян. Крім того, відповідач у своєму рішенні зазначив, що територія, на якій розташована обрана позивачем земельна ділянка, не містить розробленого плану зонування або детального плану.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, для правильного вирішення даної справи, необхідно встановити чи наявні законодавчі підстави та докази щодо неможливості надання дозволу на розробку проекту землеустрою у зв'язку із віднесенням спірної земельної ділянки до земель, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування та земель загального користування населеного пункту, а також у зв'язку із відсутністю розробленого плану зонування або детального плану території.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI (далі - Закон № № 3038-VI) у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Колегія суддів наголошує на тому, що вказані положення частини третьої Закону № 3038-VI забороняють до затвердження відповідної містобудівної документації саме передачу (надання) у власність чи користування земельних ділянок, проте вказана норма не містить заборони в наданні відповідних дозволів на розроблення проектів землеустрою, які є лише початком тривалої та послідовної процедури. До того ж, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 545/808/17, від 22 травня 2018 року у справі №468/1263/17-а.

Відповідно до пунктів «а», «д» частини четвертої статті 83 ЗК до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо); д) земельні ділянки, які використовуються для забезпечення діяльності органів місцевого самоврядування.

Аналогічно застосуванню положень частини третьої Закону № 3038-VI, наведені вимоги частини четвертої статті 83 ЗК містять виключно заборону в наданні відповідних земельних ділянок у власність та не регулюють питання надання дозволу на розробку проектів землеустрою.

Таким чином, норми статті 83 ЗК та статті 24 Закону № 3038-VI, на які відповідач посилався як на підставу прийняття оскаржуваного рішення, не можуть бути підставою для відмови у надані дозволу на розробку проекту землеустрою.

Перевіряючи обставини вказані скаржником обставини невідповідності місця розташування спірної земельної ділянки вимогам генерального плану, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 73 КАС передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини другої статті 74 КАС обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Пунктом 2 частини першої статі 1 Закону № 3038-VI передбачено, що генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту.

Відповідно до частин першої, шостої, десятої статті 17 Закону № 3038-VI Генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада.

Генеральні плани населених пунктів та зміни до них розглядаються і затверджуються відповідними сільськими, селищними, міськими радами на чергових сесіях протягом трьох місяців з дня їх подання.

Колегія суддів наголошує на тому, що будь-яких доказів невідповідності спірної земельної ділянки вимогам генерального плану, відповідач до суду першої інстанції не подав, відомостей про неможливість подачі таких доказів не вказав.

При цьому, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою (а.с. 37). Варто також звернути увагу на те, що суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі пропонував позивачу надати відзив на позовну заяву та докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Документи, які, на переконання скаржника, свідчать про правомірність оскаржуваного рішення ради, було долучено до апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 308 КАС докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Обґрунтовуючи неподання доказів до суду першої інстанції, відповідач посилається на здійснення судом першої інстанції розгляду справи в порядку письмового провадження.

Проте, колегія суддів наголошує на тому, що розгляд судом справи в порядку письмового провадження не є перешкодою для подання доказів та процесуальних документів до суду. Окрім того, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що судом першої інстанції двічі здійснювався розгляд справи у відкритому судовому засіданні, про розгляд яких був повідомлений відповідач (а.с. 37, 50), проте, у судове засідання не з'явився (а.с. 41, 52).

Таким чином, скаржником не надано доведено неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього, а тому, такі докази в силу частини четвертої статті 308 КАС не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Поряд із цим, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що з долученого до апеляційної скарги викопіювання з генерального плану неможливо встановити призначення земельних ділянок (земельної ділянки), які на ньому розміщені (а.с. 91).

У відповідь на запит суду апеляційної інстанції (а.с. 122) скаржник надав цей же витяг, що затверджено в.о. сільського голови, на якому невідомою особою власноручно нанесено та розшифровано певні межі. Оскільки генеральний план має затверджуватися відповідною радою, яка і вправі визначати межі відповідних земельних ділянок за певним призначенням, то наданий до суду апеляційної інстанції витяг, межі земельних ділянок на якому визначено невідомою особою, не може бути прийнятий судом як достовірний доках дійсних даних генерального плану села Пухівка.

Отже відповідачем не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийнятого ним рішення.

З огляду на це, та беручи до уваги, що, як зазначалося вище, надання дозволу на розробку проекту землеустрою, не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність, то колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Пухівської сільської ради Броварського району Київської області залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов