Справа № 826/16282/16
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

представника відповідача Глущенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Добрянська Я.І.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії, Начальника управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в м. Києві Андрієвського Анатолія Михайловича про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві в особі ліквідаційної комісії, Начальника управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в м. Києві Андрієвського Анатолія Михайловича, у якому просив:

- визнати відсутність повноважень у начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві звільняти працівників, прийнятих на службу в органи внутрішніх справ;

- визнати протиправним та скасувати наказ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 року № 487о/с «По особовому складу» в частині звільнення позивача з органів МВС;

- поновити ОСОБА_4 на роботі та в зв'язку з ліквідацією ГУ МВС України у м. Києві перевести його на роботу за відповідною посадою в званні майора у ГУ НП у м. Києві;

- зобов'язати ГУ МВС України у м. Києві в особі ліквідаційної комісії змінити у трудовій книжці ОСОБА_4 запис про звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства;

- стягнути з ГУ НП у м. Києві на користь позивача за весь час вимушеного прогулу з 06.11.2015 до дня поновлення на роботі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві від 06 листопада 2015 року № 487о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_4 з органів МВС. Поновлено ОСОБА_4 на посаді командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського районного відділу Управління Державної служби охорони при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ в місті Києві з 07 листопада 2015 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено рішення в частині поновлення ОСОБА_4 на посаді допустити до негайного виконання.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, управлінням Державної служби охорони Головного управління Міністерства внутрішніх справ в м. Києві подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права, не дослідження всіх обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року та в позові відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що звільнення ОСОБА_4 було здійснене з дотриманням вимог законодавства, оскільки на момент звільнення позивачем було подано лише рапорт про його звільнення з органів внутрішніх справ з 06.11.2015, позивачем не було заявлено про його бажання проходити службу в Національній поліції України, рапорт або заяву щодо переведення до Національної поліції України до ліквідаційної комісії УДСО при ГУМВС України в м. Києві позивач не подавав. Апелянт наголошує, що вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до ЗУ «Про Національну поліцію» не є обов'язком роботодавця. Також зазначено, що за умов ліквідації міліції, як правоохоронного органу, скорочення штатів міліції, поновлення позивача на службі в міліції на даний час є неможливим та таким, що суперечить чинному законодавству.

Від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу не надходили.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 з 01.09.1994 проходив службу в органах внутрішніх справ, останньою посадою перед звільненням була посада командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві.

Наказом начальника УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 року № 487/с «По особовому складу» ОСОБА_4 було звільнено у запас у зв'язку з скороченням штатів згідно з п. 64 «г» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114.

Позивач вважаючи вищезазначений наказ протиправним звернувся до суду для захисту своїх прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до пп. «г» п. 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію України», Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Даний Закон був опублікований 06.08.2015 в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015, крім, зокрема, п. п. 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Так, з врахуванням змісту наведеної норми в даному випадку відсутній обов'язок в ГУ МВС України у м. Києві щодо додаткового попередження позивача про наступне звільнення.

Відповідно до п. п. 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Проаналізувавши положення наведених норм, суд зазначає, що для звільнення працівників міліції за скороченням штатів обов'язковими є наступні умови: скорочення штату, пропонування посади, відмова працівника.

Також Законом України «Про Національну поліцію України» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема, прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Так, відповідачі стверджували, що звільнення ОСОБА_4 відбулося в зв'язку з повною ліквідацією установи, в якій він проходив службу - УДСО при ГУ МВС України у м. Києві.

Вирішуючи даний спір необхідно з'ясувати, чи дійсно у відповідачів мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штатів, та чи додержано ними норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про зміни в організації виробництва і праці, а також про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що не було можливості перевести позивача до органів поліції.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 04.03.2014 у справі № 21-8а14, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у м. Києві з одночасним утворенням ГУ НП у м. Києві.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1139 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2015 року № 834» встановлено, що органи поліції охорони, утворені як територіальні органи Національної поліції, є правонаступниками Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ та відповідних державних установ Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ, що ліквідуються в установленому законодавством порядку.

Таким чином, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

На думку колегії суддів, зазначене вище правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених ст. 3 Закону України «Про міліцію» та ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація відповідних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Також суд апеляційної інстанції враховує, що в постанові від 27.05.2014 у справі № 21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» не було передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи дану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов'язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення ст. 49-2 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Однак, у даному випадку ГУ МВС України у м. Києві у встановлений законодавством строк, а саме до 05.11.2015, не запропонувало ОСОБА_4 жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

Враховуючи, що обов'язок запропонувати посаду відповідно до змісту наведеної норми та правової позиції Верховного Суду України покладається саме на роботодавця, колегія суддів вважає помилковим доводи апелянта, що ОСОБА_4 в період з 07.08.2015 до 06.11.2015 з рапортом в порядку переведення до поліції та з заявою про прийом на службу в поліцію не звертався.

Також, суд апеляційної інстанції вважає посилання УДСО при ГУ МВС України у м. Києві на ту обставину, що згідно з рішенням кадрової комісії Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 26.10.2015 та відповідним поданням начальника Дніпровського РВ УДСО позивача не було рекомендовано для прийняття на службу в поліцію охорони в зв'язку з неналежним виконанням службових обов'язків, оскільки чинним на той час законодавством не було передбаченого такої процедури і необхідності надання рекомендацій чи погодження безпосереднім керівником переведення співробітників органів внутрішніх справ на службу в новостворені органи поліції.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативно-правових актів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві від 06.11.2015 № 487о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_4 із служби в органах внутрішніх справ у запас в зв'язку з скороченням штатів є протиправним і підлягає скасуванню, а позов у відповідній частині - задоволенню.

Щодо позовних вимог про поновлення позивача на роботі та переведення його в зв'язку з ліквідацією ГУ МВС України у м. Києві на роботу за відповідною посадою у ГУ НП у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.

Так, позивач не був призначений на посаду в органах Національної поліції, в зв'язку з чим така вимога не підлягає задоволенню. Разом з тим, відповідно до п. 24 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді.

Таким чином, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_4 слід поновити на посаді, яку він займав перед звільненням з органів внутрішніх справ, а саме командира взводу № 3 спеціальної групи затримання Дніпровського РВ УДСО при ГУ МВС України у м. Києві, оскільки законодавство не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, в даному випадку суд, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України, цивільна правоздатність юридичної особи припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення, а згідно з відомостями, наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на день розгляду справи УДСО при ГУ МВС України у м. Києві та ГУ МВС України у м. Києві перебувають у стадії припинення, але щодо них не внесений запис про припинення, тобто дані установи не є ліквідованими.

Відтак, в даному випадку суд першої інстанції правомірно для повного захисту порушених прав позивача відповідно до положень ч. 2 ст. 9 КАС України вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Щодо інших позовних вимог позивача колегія суддів зазначає, що оскільки у відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а позивачем апеляційна скарга не подавалася, а в цій частині управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року не оскаржує, то суд апеляційної інстанції в частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції не переглядає.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в місті Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко