Справа № 826/11159/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
УХВАЛА

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю: секретаря Мідянки А.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача Карпенко М.М.,

представників третьої особи Севрука В.О., ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Обчислювач - 14», про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила скасувати наступні реєстраційні дії: щодо внесення змін до відомостей про юридичну особу ЖБК «Обчислювач-14», що не пов'язані зі змінами в установчих документах від 07.03.2014 № 8005311 - зміна керівника юридичної особи, змінений склад підписантів; щодо державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи ЖБК «Обчислювач-14» від 20.11.2016 №9005311- інші зміни; щодо державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи ЖБК «Обчислювач-14» від 28.12.2016 № 0005311- інші зміни; зобов'язати Відділ з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості про скасування зазначених реєстраційних дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні реєстраційні дії вчинено на підставі рішень, які скасовано в судовому порядку, тому, також підлягають скасуванню.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому порядку визнано недійсними рішення загальних зборів учасників ЖБК «Обчислювач-14», на підставі яких відповідачем і було вчинено спірні реєстраційні дії, тому вони також підлягають скасуванню.

На вказану постанову суду надійшла апеляційна скарга громадянки ОСОБА_6, в якій вона просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. На думку апелянта, оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не перевірив, які саме за своїм змістом рішення загальних зборів ЖБК «Обчислювач-14» скасовані рішенням Святошинського районного суду м. Києва і яким чином вони співвідносяться з оскаржуваними реєстраційними діями. Тобто, на її погляд, суд першої інстанції не перевірив, чи є на даний час спір між ЖБК «Обчислювач-14» та ОСОБА_2 щодо оскарження рішення інших загальних зборів, зокрема протоколу №1 від 27.10.2016 року, яким затверджено нову редакцію статуту.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.11.2017 скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Проте, постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року за касаційною скаргою ОСОБА_2 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2018 скасовано та справу направлено для продовження апеляційного розгляду.

При цьому, судом касаційної інстанції вказано на відсутність у справі доказів дійсного членства апелянта ОСОБА_6 в ЖБК «Обчислювач-14», оскільки, її було прийнято до кооперативу рішенням загальних зборів ЖБК «Обчислювач-14» від 23.01.2014, яке в подальшому скасовано судом, при цьому, той факт, що ОСОБА_6 є власником квартири в багатоповерховому будинку, не свідчить про порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, обов'язків чи інтересів як члена ЖБК. Це питання слід було з»ясувати суду апеляційної інстанції з метою наявності права на апеляційне оскарження.

Виконуючи вказівки Верховного Суду, колегія суддів встановила наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 з вересня 2008 року перебувала на посаді голови правління ЖБК «Обчислювач-14».

Згідно рішення позачергових зборів членів, мешканців ЖБК «Обчислювач-14» від 20 лютого 2014 року обрано головою зборів ОСОБА_8, секретарем зборів ОСОБА_10, прийнято до членів кооперативу власників (співвласників) квартир - 24 особи, в тому числі ОСОБА_6, обрано Правління ЖБК «Обчислювач-14» в складі 10 осіб, обрано членів ревізійної комісії. Вирішено заявити про недовіру ОСОБА_2, як керівнику ЖБК «Обчислювач-14» та звільнити її від виконання обов'язків керівника.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20.02.2017 у цивільній справі №759/13344/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.07.2017, визнано незаконними рішення позачергових зборів членів Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» від 23.01.2014 та 20.02.2014.

Як вказувала позивач, після набрання чинності вказаним судовим рішенням вона звернулась до Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо скасування реєстраційних дій, вчинених на підставі рішень позачергових зборах членів Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» від 23.01.2014 та від 20.02.2014, проте, її звернення було залишено без задоволення, що спонукало її на звернення до суду з цим позовом.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 29.11.2017 року позов було задоволено.

На вказану постанову подано апеляційну скаргу громадянкою ОСОБА_6, яка є власницею квартири у багатоквартирному будинку Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14», але не є членом цього ЖБК, що не є спірним.

Відкриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що апелянт є особою, яка не брала участі у справі, але судове рішення стосується її прав, свобод, інтересів чи обов'язків.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 6 КАС України (в редакції станом на час розгляду справи у суді першої інстанції), а також ч.1 ст.5 КАС України в діючій редакції, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб'єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009, відповідно до аналізу норм статей 11, 12, 15, 16 ЦК України слід зробити висновок, що право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Право на судовий захист, гарантоване Конституцією України, закріплене статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права в постанові від 15 грудня 2015 року (справа № 800/206/15) вказав, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Крім того, Верховний Суд України зазначив, що суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто оскаржити такий акт інші особи не можуть. Зі змісту регулювання, яке міститься у КАС, також убачається, що і право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Правові акти індивідуальної дії породжують права і обов'язки тільки у тих суб'єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб'єктів), яким його адресовано.

У зав'язку з цим Верховний Суд України у постановах від 15 липня 2014 року(справа №21-273а14) та від 24 лютого 2015 року (справа№21-34а15) дійшов висновку, що відсутність у будь-кого прав чи обов'язків у зв'язку із оскаржуваним правовим актом індивідуальної дії не породжує і права на захист, тобто права на звернення із адміністративним позовом, оскільки не стосуються його безпосередньо.

Таким чином, право на захист виникає за умови доведення позивачем факту застосування до нього норм оскаржуваного рішення, або того, що він є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано це рішення, при цьому, законність оскаржуваного рішення може бути перевірена лише після встановлення у позивача права на його оскарження.

Така правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в пункті 21 постанови Пленуму від 06 березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ».

Також, за правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 24.06.2008 у справі №2/164-35/246, від 02.09.2008, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов'язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків. Будь-який інший правовий зв'язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зазначена правова позиція була підтримана Верховним Судом у постановах від 17.05.2018 (справа № 904/5618/17), від 11.07.2018 (справа № 911/2635/17) та інших і є сталою.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України (в редакції на момент подання апеляційної скарги, а так само ч.1 ст.185 КАС України в редакції, що діяла на момент ухвалення судового рішення, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, передумовою апеляційного оскарження судового рішення особою, яка не брала участі у справі, є встановлення обставин, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки. При цьому, на відміну від ч. 1 ст. 5 КАС України, яка пов'язує право особи на звернення до адміністративного суду у тому числі із суб'єктивним критерієм, наведені положення КАС України крізь призму юридичної визначеності та сталості судового рішення гарантують особі право на апеляційне оскарження виключно у випадку, якщо така особа була учасником справи або суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

На переконання суду, рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яку не було залучено до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов'язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків.

Той факт, що ОСОБА_6 є власником квартири в будинку, не свідчить про те, що оскаржуване рішення стосується її прав, обов'язків чи інтересів.

Під час судового засідання суду апеляційної інстанції представник апелянта підтвердив, що дійсно ОСОБА_6 наразі не є членом ЖБК «Обчислювач-14», проте, вона є власником квартири в будинку і має право користування спільним сумісним майном.

Колегією суддів не ставиться під сумнів наявність у ОСОБА_6 права власності, права користування та інших прав, що випливають із положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» та Цивільного кодексу України, проте, право власності мешканця в багатоквартирному будинку і право члена ЖБК цього будинку не є тотожними.

На переконання судової колегії, оскаржуване судове рішення ніяким чином не впливає на права чи інтереси апелянта, при цьому, апелянтом не надано доказів, які б підтверджували порушення судовим рішенням її прав та інтересів та не вказано, яким чином скасування оскаржуваного нею судового рішення відновить порушені права та інтереси (якщо такі мали місце).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 305, 308, 310, 321 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 29 листопада 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Обчислювач - 14» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Ухвала в повному обсязі складена 27.02.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк