Справа № 817/807/18
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1388/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А, Шинкар Т.І,

за участі секретаря судового засідання Гром І.І.,

позивач: не з'явився

відповідач: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року у справі № 817/807/18 за позовом ОСОБА_2 до Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди,-

суддя в 1-й інстанції - Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення - 10.04.2018 року о 16:51 год.,

місце ухвалення рішення та додаткового рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 02.05.2018 року,

В С Т А Н О В И В:

01.11.2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - відповідач) та просила визнати протиправним та скасувати наказ №14-ос від 03.05.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з 03.05.2017 року з посади головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в частині формулювання причини звільнення та змінити формулювання причини звільнення з п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» на ч.3 ст.38 КЗпП України; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, моральну шкоду в сумі 7000 грн. та судові витрати, в тому числі і на правову допомогу адвоката в сумі 2000 грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказів Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області №14 від 23.01.2017 та №27 від 24.02.2017 введено в дію штатний розпис на 2017 рік, згідно якого чисельність штатних посад складала 35 одиниць.

01.03.2017 року було прийнято наказ №29 про затвердження структури та введення в нового штатного розпису з кількістю штатних посад - 33. В зв'язку з тим, що скорочувалась займана позивачем посада, її в цей же день було попереджено про зміну істотних умов державної служби та одночасно їй запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста Млинівського відділу з питань значення та перерахунку пенсій Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, на яке позивач дала згоду, при умові проведення конкурсу на посаду головного спеціаліста фінансово-економічного відділу, так як вважала, що має переважне право саме на цю посаду, а її посадові обов'язки на посаді скорочення відповідали посадовим обов'язкам посади головного спеціаліста фінансово-економічного відділу. 02.03.2017року позивачу запропонували посаду провідного спеціаліста фінансово-економічного відділу з робочим місцем в смт. Демидівка.

В подальшому, з відповіді Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області №1170/10 від 19.05.2017 року на адвокатський запит позивач дізналась, що станом на 01.03.2017року в Управлінні були вакантні такі посади: провідний спеціаліст Млинівського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій; головний спеціаліст фінансово-економічного відділу; провідний спеціаліст фінансово-економічного відділу (робоче місце смт. Демидівка); спеціаліст фінансово-економічного відділу; старший інспектор Млинівського сектору обслуговування громадян.

Також з цієї відповіді вбачалося, що змінами до штатного розпису від 01.03.2017 року в управлінні було створено новий фінансово-економічний відділ (з чисельністю 6 чоловік), де двоє осіб, які працювали на посадах головних спеціалістів бюджетно-фінансового сектору з 01.03.2017 року переведено на посади головних спеціалістів фінансово-економічного відділу. Одну з посад головного спеціаліста фінансово-економічного відділу було запропоновано завідувачу платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи, так як до функцій сектору, який він очолював, входили функції передані фінансово-економічному відділу.

Відтак звертає увагу на те, що вакантними залишились посади начальника фінансово-економічного відділу, провідного спеціаліста та спеціаліста цього ж відділу, однак вони позивачу запропоновані не були.

На усне звернення позивача до відповідача з проханням запропонувати їй вакантну посаду старшого інспектора Млинівського сектору обслуговування громадян, на яку не претендував жоден спеціаліст управління, отримала відмову, в результаті чого на цю посаду було прийнято працівника без стажу та досвіду роботи. Крім того, зазначає, що в силу вимог ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Вважає, що відповідач, призначаючи ОСОБА_3 на посаду головного спеціаліста фінансово-економічного відділу, безпідставно не врахував стажу роботи позивача(23 роки), той факт, що в її сім'ї немає інших працівників з самостійним заробітком (чоловік не працює), той факт, що в позивача двоє дітей-інвалідів з дитинства, а також факт відсутності у позивача будь-яких дисциплінарних стягнень та порушень трудової дисципліни, наявність нагороди від Рівненської ОДА.

Також позивач вважає, що вона мала переважне право на призначення головним спеціалістом нового фінансово-економічного відділу, оскільки відповідачем визнано, що функції цього сектору передані новоствореному фінансово-економічному відділу. Крім того, станом на 01.05.2016 року позивач працювала на посаді завідувача сектору платежів до пенсійної системи.

Окрім того зазначає, що наказом №39-ос від 30.05.2016 року позивачу було присвоєно 6 ранг державного службовця. Після переведення на посаду головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи з 01.06.2016 року, згідно ч.9 ст.39 Закону України «Про державну службу», за нею зберігся раніше присвоєний 6 ранг. Проте відповідач, всупереч ч.10 ст.39 цього Закону, незаконно позбавив позивача 6 рангу державного службовця, що підтверджують накази №39-ос від 30.05.2016, №74-ос від 23.12.2016 року, №75-ос від 23.12.2016 року.

З огляду на усі вищеназвані порушення трудового законодавства, позивач 18.04.2017 року звернулась до відповідача із заявою про звільнення її з 02.05.2017 року з посади головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи на підставі ч.3ст.38 КЗпП України, з якої слідує, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Проте її було звільнено 03.05.2017 року за п.6 ч.1ст.83 Закону України «Про державну службу».

Відтак, ОСОБА_2 таке формулювання підстав звільнення вважає протиправним, оскільки воно здійснене всупереч ч.4ст.43 цього Закону, через те, що позивач не подавала керівництву Млинівського об'єднаного управління пенсійного фонду України Рівненської області заяви про звільнення на підставі п.6 ч.1ст.83 цього Закону або заяви про переведення на іншу запропоновану посаду, а ненадання таких протягом 60 календарних днів з дня повідомлення про зміну істотних умов служби свідчить про те, що вона погодилась на продовження проходження державної служби.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області №14-ос від 03.05.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з 03.05.2017 року з посади головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області в частині формулювання причини звільнення та змінено формулювання причини звільнення з пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» на частину третю статті 38 Кодексу законів про працю України. Стягнуто з Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні в розмірі двохмісячного середнього заробітку. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 судові витрати, а саме витрати понесені на правову допомогу адвоката в сумі 2000 (дві тисячі) гривень. В задоволенні позовних вимог про стягнення з Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 7000 (сім тисяч) гривень, - відмовлено.

Додатковим рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 пропорційну частину судових витрат, а саме витрат по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн..

Не погоджуючись з рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року, відповідач - Млинівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного законодавства. Звертає увагу, що позивачем не оскаржувались попередження про зміну істотних умов державної служби від 01 березня 2017 року та від 02 березня 2017 року в порядку визначеним статтею 11 Закону №889-VIII або в судовому порядку і вони є чинними. Також протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення позивача з повідомленнями про зміну істотних умов служби заяви про переведення на запропоновані посади від позивача не надходило. 03 травня 2017 року керівником управління проведено нараду з керівниками структурних підрозділів управління за участю позивача на якій зазначено про відсутність підстав для розірвання трудового договору відповідно до п.3 ст.38 КЗпП та врегулювання даної ситуації мирним шляхом. На нараді позивач повідомила, що продовжувати проходження державної служби в управлінні у зв'язку із зміною істотних умов не буде і в подальшому на роботу не вийде.

Апелянт звертає увагу, що позивач своїми діями підтвердила небажання перебувати на державній службі, оскільки вона не вийшла на роботу, не надала заяви на переведення на запропоновані вакантні посади, а отже своїми діями підтвердила ненадання згоди на продовження державної служби чи переведення на іншу посаду. Також зазначає, що позивачу було запропоновано дві наявні вакантні посади, які відповідали її спеціальності та кваліфікації із чотирьох, оскільки на дві інші вакантні посади дали згоду перейти інші спеціалісти управління посади, яких ліквідовувались, а тому управлінням не було порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, посада якого потрапила під скорочення.

Звертає увагу, що апелянтом також було досліджено питання про переваги залишення позивача на роботі та визначено, що позивачем не було надано жодного доказу, який би свідчив про більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, внесення пропозицій щодо поліпшення організації роботи та досягнення певних результатів. Вважає, що наявність тривалого стажу роботи в установі не є вирішальною для вищої оцінки рівня кваліфікації та продуктивності праці на займаній посаді під час звільнення.

19 липня 2018 року позивачем - ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність доводів апелянта та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до записів у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_2 03.10.1999 року була призначена на посаду спеціаліста 1 категорії за конкурсом у Млинівський районний відділ Пенсійного фонду. 27.12.1994 року переведена провідним спеціалістом 1 категорії за конкурсом.

03.10.1994 року прийняла присягу державного службовця і цього ж дня їй було присвоєно 14 ранг державного службовця, а 01.06.1998 року присвоєно тринадцятий ранг державного службовця. 31.05.2002 року в зв'язку з реорганізацією Млинівського районного відділу ПФУ в Управління ПФУ позивач звільнена з посади спеціаліста 1 категорії підвідділу надходження доходів на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ. 01.06.2002 року позивач призначена на посаду головного спеціаліста відділу надходження доходів Управління Пенсійного фонду України в Млинівському районі на підставі п.5ст.36 КЗпПУ. 24.04.2007 року - призначена на посаду головного спеціаліста відділу обліку надходжень платежів, 12.02.2014 року на посаду головного спеціаліста відділу надходження, прогнозування платежів, обліку застрахованих осіб та контрольно-перевірочної роботи, а 15.07.2015 року- на посаду головного спеціаліста з платежів до пенсійної системи. 31.03.2016 року позивач звільнена із займаної посади в порядку переведення до Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області. 01.04.2016 року була призначена на посаду завідувача сектору платежів до пенсійної системи Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області. 01.04.2016 року їй присвоєно 12 ранг державного службовця, а 01.05.2016 року - 6 ранг державного службовця.

01.06.2017 року позивач переведена на посаду головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи. 23.12.2016 року їй присвоєно 9 ранг державного службовця, при цьому, стосовно попереднього запису про присвоєння 6 рангу зазначено: «вважати недійсним».

Останній запис у трудовій книжці під порядковим №27 від 03.05.2017 року: «Звільнена з посади головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи відповідно до пункту 6 частини 1 статті 83 ЗУ «Про державну службу» (а.с.13-15, 59-61).

Згідно з витягу з наказу №39-ОС від 30.05.2016 року(помилково зазначено 2017 рік) ОСОБА_2 з 01.05.2016 року присвоєно 6 ранг державного службовця (а.с.31). Витягом з наказу №74-ОС від 23.12.2016 року до попереднього наказу внесено зміни, а саме відповідний абзац про призначення ОСОБА_2 6 рангу, - виключено. Вказаний правовий акт індивідуальної дії видано на виконання наказу Головного управління ПФУ в Рівненській області №172 від 14.12.2016 року «Про результати планової перевірки в Млинівському об'єднаному управлінні пенсійного фонду України Рівненської області», яким зафіксовано не дотримання вимог статті 43 Закону України «Про державну службу» при присвоєнні рангів трьом працівникам(а.с.34-42). Позивач ознайомилась з наказом №74-ОС від 23.12.2016 року цього ж дня.

Як встановлено з копії наказу №75-ОС від 23.12.2016 року, ОСОБА_2 з 01.05.2016 року присвоєно замість шостого дев'ятий ранг державного службовця.

Також встановлено, що відповідно до Штатного розпису на 2017 рік Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, введений в дію наказом начальника №14 від 23.01.2017 року чисельність штатних посад складала 35 одиниць.

Змінами до Штатного розпису на 2017 рік, введенимив дію наказом начальника №27 від 24.02.2017 чисельність штатних посад залишилась 35 одиниць. В обох випадках загальна кількість структурних підрозділів склала 10, в тому числі, Сектор платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи налічував 5 штатних посад, а саме: завідувач сектору 1 посада, головний спеціаліст 4 посади, а Бюджетно-фінансовий секторналічував 3 штатних посади, а саме: завідувач сектору головний бухгалтер -1 посада, головний спеціаліст2 посади.

01.03.2017 року начальником Управління прийнято наказ №29 «Про затвердження структури та введення в дію штатного розпису», яким з 1 березня 2017 року введено в дію штатний розпис Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області з чисельністю штатних посад 33 одиниці.

01.03.2017 року позивачу було вручено попередження про зміну істотних умов державної служби та запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста Млинівського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій, у зв'язку з тим, що посада, яку вона обіймала скорочувалась. З попередженням позивач ознайомилась, вказавши про те, що на запропоновану посаду «згідна після проведення конкурсу на посаду головного спеціаліста фінансово-економічного відділу, так як має переважне право бути переведеною на цю посаду» (а.с.16, 57).

02.03.2017 року позивачу вручено інше попередження про зміну істотних умов державної служби, в якому зважаючи на її бажання працювати у фінансово-економічному відділі, запропоновано переведення на посаду провідного спеціаліста фінансово-економічного відділу (робоче місце в смт.Демидівка). З попередженням позивач ознайомилась, вказавши про те, що на запропоновану посаду «не згідна, так як має право пройти конкурс на посаду головного спеціаліста фінансово - економічного відділу» (а.с.17,58). Жодних інших вакансій позивачу не пропонувалось.

18.04.2017 року ОСОБА_2 подала керівництву Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади з 02.05.2017 року згідно з п.3ст.38 КЗпП України (порушення працедавцем законодавства про працю). В заяві покликалася на такі порушення, як: 1) ненадання можливості при скороченні посади пройти конкурсний відбір на створенувакантну посаду головного спеціаліста фінансово-економічного відділу; 2) позбавлення шостого рангу державного службовця; 3) відмова в реєстрації звернення та ненадання відповіді на звернення (а.с.18).

25.04.2017 року відповідач направив позивачу відповідь на її заяву від 18.04.2017 року, в якій вказав про те, що конкурс в Управлінні не оголошувався, а з приводу рангів, то такі лише приведені у відповідність до вимог Закону, а тому вважає, що підстави для звільнення позивача відповідно до п.3ст.38 КЗпП України відсутні (а.с.19,69-71).

З копії подання №992/02 від 20.04.2017 року встановлюється, що начальник Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області зверталась до голови профспілкового комітету даного Управління з проханням дати згоду на звільнення працівників, зокрема ОСОБА_2 з 03.05.2017 року (п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу»); (а.с.68).

Згідно акту 4 від 03.05.2017 року ОСОБА_2 цього дня станом на 08:00 годин на робочому місці була відсутня. Цього ж дня складено ще один акт за №5 про те, що о 15:20 годині позивач з'явилась в приміщенні Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області для ознайомлення з наказом на звільнення та для отримання трудової книжки (а.с.76).

Також протоколом оперативної наради при начальникові Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 03.05.2017 року зафіксовано, що ОСОБА_2 не бажає продовжувати роботу в Управлінні, так як адміністрацією не проведено конкурсу на вакантну посадуголовного спеціаліста фінансово-економічного відділу та незаконно позбавлено її 6 рангу державного службовця, просила звільнити її з тих підстав, що вказані у її заяві.

За результатами наради вирішили доручити профспілковому комітету повторно розглянути подання керівника від 20.04.2017 року на звільнення позивачки. Протоколом засідання первинної профспілкової організації №6 від 03.05.2017 року вирішено дати згоду на звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із ненаданням згоди на проходження державної служби із зміною її істотних умов відповідно до пункту 6 частини 1статті 83 Закону України «Про державну службу» з 03.05.2017 року(а.с.79).

Наказом №14-ОС від 03.05.2017 року ОСОБА_2 звільнено з 03.05.2017 року з посади головного спеціаліста сектору платежів до пенсійної системи та контрольно-перевірочної роботи Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області відповіднодо пункту 6 частини 1 статті 83 Закону України «Про державну службу»(а.с.20,80).

Вважаючи наказ №14-ос від 03.05.2017 року про звільнення в частині формулювання причини звільнення протиправним та бажанням змінити формулювання причини звільнення з п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» на ч.3 ст.38 КЗпП України позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ є таким, що не відповідає встановленим у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України вимогам правомірності, обґрунтованості, добросовісності і розсудливості, оскільки впродовж наступних 60-ти календарних днів після попередження про зміну істотних умов державної служби, пов'язаних із введенням в дію штатного розпису (у якому відсутня її посада і відповідний структурний підрозділ) позивач не подала керівнику Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області ні заяви про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83цього Закону, ні заяви про переведення на іншу запропоновану їй посаду.

Відтак, в силу прямої норми, закріпленої в останньому абзаці частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, ОСОБА_2 вважалася такою, що погодилась на продовження проходження державної служби, а тому жодних правових підстав для її звільнення за пунктом 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, уМлинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області не було.

Також суд першої інстанції зазначив, що Млинівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області не виконало, покладеного на нього статтею 49-2 КЗпП України обов'язку по працевлаштуванню працівника, посада якого потрапила під скорочення, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправним і скасування наказу, зміни формулювання причин звільнення та стягнення двохмісячного середнього заробітку.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях .

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про державну службу», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Під час вирішення даного спору пріоритетними є норми спеціального закону, яким є Закон України «Про державну службу», а дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ст. 5 Закону «Про державну службу»). У зв'язку з цим, підстави припинення служби діляться на загальні, передбачені Кодексом законів про працю України, та спеціальні, передбачені відповідними спеціальними законами України.

Спеціальні підстави припинення державної служби містяться уст. 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII, яка передбачає, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб'єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв'язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченоїЗаконом України «Про очищення влади».

До загальних підстав звільнення державних службовців належать підстави, передбачені статтями 36,38-41,45 КЗпП України .

Стаття 43цього Закону, в свою чергу, регулює питання зміни істотних умов державної служби.

За правилами частини першої даної статті, підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1) ліквідація або реорганізація державного органу; 2) зменшення фонду оплати праці державного органу; 3) скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

В силу вимог частини третьої цієї статті, зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1) належності посади державної служби до певної категорії посад; 2) основних посадових обов'язків; 3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

За правилами частини четвертої цієї статті, про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати. У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби. Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач була попереджена про зміну істотних умов державної служби, пов'язаних із введенням в дію штатного розпису (у якому відсутня її посада і відповідний структурний підрозділ) 1 та2 березня 2017 року, проте впродовж наступних 60-ти календарних днів не подала керівнику Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області ні заяви про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83цього Закону, ні заяви про переведення на іншу запропоновану їй посаду.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що в силу прямої норми, закріпленої в останньому абзаці частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, позивач вважалася такою, що погодилась напродовження проходження державної служби, а відтак правові підстав для її звільнення за пунктом 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, у Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області були відсутні.

Пунктом 1 частини першоїстатті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадкахзмін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, в силу вимог статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Окрім того, обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, то за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зокрема, статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч.1).

Відповідно до ч. 1ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ч. 3ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до частини 3 наведеної статті КЗпП України у випадку порушення роботодавцем законодавства про працю, невиконання умов колективного чи трудового договору та наявності волевиявлення працівника на звільнення в зв'язку з цим, у роботодавця виникає обов'язок розірвати трудових договір на підставі ч. 3ст. 38 КЗпП України. Закон не передбачає в такому випадку врахування причин таких порушень чи вини роботодавця, а волевиявлення працівника на розірвання трудового договору за наведеною обставиною є обов'язковим. Роботодавець не має повноважень самостійно змінити підставу звільнення. Звільнення працівника за ч. 3ст. 38 КЗпП Українитягне негативні наслідки для роботодавця у вигляді обов'язку сплатити вихідну допомогу в порядку і розмірах, встановлених ст. 44 КЗпП України.

Звільнення на підставі ч. 3ст. 38 КЗпП України, Закон пов'язує з наявністю порушень трудового законодавства, умов трудового чи колективного договору, а відтак працівник зобов'язаний письмово повідомити роботодавця про ті порушення законодавства чи умов трудового та колективного договорів, в зв'язку з якими він бажає розірвати трудовий договір.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивачка подала 18.04.2017 року письмову заяву про звільнення із займаної посади з 02.05.2017 року згідно з п.3ст.38 КЗпП України в якій повідомила про порушення роботодавцем відносно неї законодавства про працю.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 пропонувалися дві вакантні посади: посада провідного спеціаліста Млинівського відділу з питань призначення та перерахунку пенсій та посада провідного спеціаліста фінансово-економічного відділу (робоче місце в смт. Демидівка). Із вакантних п'яти посад позивачці було запропоновано лише дві посади.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем в такий спосіб було порушено законодавство про працю. Відповідно до цього, у ОСОБА_2 були всі наявні підстави просити про звільнення її із займаної посади з 02.05.2017 року згідно з п.3 ст.38 КЗпП України (порушення працедавцем законодавства про працю).

Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Враховуючи зазначене, вимоги позивача про зміну формулювання причин її звільнення з пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року на частину третю статті 38 КЗпП України є обґрунтованими.

Щодо рангу державного службовця, судом першої інстанції вірно встановив, що відповідач не позбавляв позивача відповідного ранку, а лише виправляв свою помилку, допущену при призначенні шостого рангу, в той час, коли позивачу належало присвоїти дев'ятий ранг, відповідно до вимог Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №306 від 20.04.2016 року, відтак доводи позивача про порушення відповідачем законодавства про працю у вигляді позбавлення позивача шостого рангу державного службовця та у вигляді відмови в реєстрації звернення та ненадання відповіді на звернення є безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті36та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 6 і 7 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

При звільненні зі служби відповідач виплатив ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати на підставі частини третьої статті 83 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 року, стягненню на користь позивача у зв'язку із зміною формулювання причин її звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України підлягає двохмісячний середній заробіток.

Також позивач просила стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 7000 грн. та судові витрати, в тому числі і на правову допомогу адвоката в сумі 2000 грн. слід зазначити таке.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1статті 22 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності,престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам сліднадати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В контексті зазначеного колегія суддів вважає, що під час розгляду справи позивачкою не представлено належних доказів заподіяння їй діями відповідачів моральної шкоди, що є необхідною умовою відшкодування такої, а надані стороною позивача копії медичної документації свідчать лише про наявність у позивача певних проблем зі здоров'ям. Відповідь КЗ «Млинівський районний центр первинної санітарної допомоги» Млинівської районної ради погіршення стану здоров'я позивача констатувалося і у грудні 2016 року і в січні 2017 року, ще до її звільнення з роботи, також не обґрунтовано в чому полягає моральна шкода і за якими критеріями вона була оцінена та визначена в грошовому розмірі, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль спрямованих на організацію свого життя тощо, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому ст.134 КАС України, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом ч.3 ст.134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно дост.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов'язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов'язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Отже, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.)

Позивач до матеріалів справи долучено договір № 3 про надання правової допомоги від 11.05.2017 року, укладений між адвокатом ОСОБА_4 та ОСОБА_2, розрахунок плати за надану правову допомогу та Акт приймання-передачі наданих послуг з сумою гонорару за надану правову допомогу (а.с.106-108).

Згідно вказаного Акта позивач прийняла від адвоката роботи по наданню професійної правової допомоги на загальну суму 2000 грн..

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Млинівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року у справі № 817/807/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбаченихпунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 28.02.2019 року.