Справа № 826/1878/18
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

25 лютого 2019 року №826/1878/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Токмак-Зернопродукт"
до проГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 19.01.2018 №, №, № та №,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Токмак-Зернопродукт" звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень від 19.01.2018 №, №, № та №.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві протиправно, на підставі хибних висновків акта перевірки від 28.12.2017 №592/26-15-14-01-05/34946678, прийняло податкові повідомлення-рішення від 19.01.2018 №, №, № та №.

Так, позивачем зазначено, що ним здійснювалась доробка пшениці 6 класу (що була прийнята на відповідне зберігання) на пшеницю 2 та 3 класу, в підтвердження зазначених дій контролюючому органу було надано вичерпний перелік документів, що підтверджують реальність господарської операції, однак відповідач відніс до доходу товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» запаси, а саме вказану вище пшеницю, яка знаходилась на зберіганні та належить поклажодавцю - товариству з обмеженою відповідальністю «Агросвіт-Крим». Також позивачем зазначено, що нараховане відповідачем податкове зобов'язання зі сплати податку на прибуток приватних підприємств є порушенням прав та інтересів товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт», оскільки виписане податкове зобов'язання зобов'язує товариство подвійно декларувати дохід від продажу зазначених товарів (запасів). За твердженням позивача, контролюючим органом було зроблено помилкові висновки та не враховано первинних бухгалтерських документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій, що стало підставою для незаконного нарахування податкового зобов'язання щодо сплати податку на додану вартість. Крім того, позивач зазначив про відсутність у нього об'єкта оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки та відсутність обов'язку подання податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2018 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №826/1878/18 та призначено підготовче засідання по справі.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на обґрунтованість висновків акта перевірки від 28.12.2017 №592/26-15-14-01-05/34946678 та відповідно, податкових повідомлень-рішень від 19.01.2018 №, №, № та №. Зокрема, відповідач зазначив, що перевіркою було встановлено безпідставне переоформлення позивачем пшениці 6 класу на пшеницю 2 та 3 класів, у зв'язку з чим неможливо встановити джерело походження пшениці 2 та 3 класів, які були оформлені товариством шляхом складання актів переводу зерна, а отже вони набувають статусу безоплатно отриманих, таким чином товариством було занижено інші доходи на загальну суму 3 186 596, 00 грн.. Також, відповідач зазначив, що контрагентом позивача - товариством з обмеженою відповідальністю «Югос Плюс» було безпідставно складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 03.04.2015 №1/2 на суму податку на додану вартість 283 553, 00 грн., відповідно, позивачем було неправомірно відображено вказану суму у складі податкового кредиту за квітень 2015 року. Крім того, за твердженням відповідача, позивачем не було подано до державної податкової інспекції податкової декларації з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на 2017, в результаті чого було занижено зобов'язання по сплаті до бюджету податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на загальну суму 35 385, 84 грн.

Позивачем було надано суду відповідь на відзив, в якій позовні вимоги підтримано повністю, зазначено, що твердження відповідача є безпідставними та не відповідають фактичним обставинам, крім того, контролюючим органом було допущено ряд порушень чинного законодавства. Також позивачем двічі було долучено до матеріалів справи письмові докази.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2018 закрито підготовче провадження у справі та продовжено розгляд адміністративної справи №826/1878/18 по суті в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Токмак-Зернопродукт" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2014 по 30.09.2017, валютного за період з 01.01.2014 по 30.09.2017, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 30.09.2017.

Перевіркою встановлено наступні порушення товариством з обмеженою відповідальністю "Токмак-Зернопродукт":

- підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, в результаті чого було занижено податок на прибуток, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 573 587 грн.;

- пункту 15-2 підрозділу 2 розділу XX "Перехідних положень" Закону України від 28.12.2014 №71-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» в результаті чого товариством було занижено податок на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 283 533 грн.;

- підпункту 266.7.5 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, а саме, неподання річної декларації по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, в результаті чого занижене податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період січень - вересень 2017, на загальну суму 35 385, 84 грн.

На підставі вищевказаного Акта перевірки, Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві винесено наступні податкові повідомлення-рішення:

від 19.01.2018 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 635 873, 00 грн., у тому числі: 573 587, 00 грн. - за податковим зобов'язанням та 62 286,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

від 19.01.2018 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 354 441, 00 грн., у тому числі: 283 553, 00 грн. - за податковим зобов'язанням та 70 888, 00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;

від 19.01.2018 №, яким до позивача за неподання декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовано штрафні санкції за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 170, 00 грн.

від 19.01.2018 №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 44 232, 30 грн., у тому числі: 35 385, 84 грн. за податковим зобов'язанням та 8 846, 46 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Токмак-Зернопродукт", не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернулось до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Розміри та порядок плати податку на прибуток, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння податку визначає Податковий кодекс України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 9.1.1 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України податок на прибуток підприємств належить до загальнодержавних податків та зборів.

Підпунктом 133.1.1 пункту 133.1 статті 133 Податкового кодексу України передбачено, що платниками податку є суб'єкти господарювання - юридичні особи, які провадять господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті.

Згідно з підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Як вбачається з акта перевірки, контролюючим органом було зроблено висновок щодо заниження товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» податку на прибуток, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 573 587 грн.

Позивач в свою чергу наголошує, що відповідачем було невірно трактовано визначення «дохід», який збільшує активи товариства та «дохід», який бере участь у оподаткуванні товариства, що стало підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 19.01.2018 №.

Як свідчать матеріали справи, між товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Агросвіт-Крим» було укладено договір складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна від 01.07.2015 №1.

Відповідно до пункту 1.1 вказаного вище договору, зерновий склад, що знаходиться за адресою: 71706 Запорізька область, м. Токмак, вул. ІЦави, 88 зобов'язується прийняти за плату на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію, надавати послуги по доведенню якості отриманої на зберігання продукції до отримання, шо збільшує оптимальний режим зберігання продукції (сушка, очищення інші технологічні операції), а також послуг по її навантаженню.

Пунктом 2.1. договору визначено, що якість зерна переданого на зберігання повинна відповідати вимогам діючим в Україні стандартам:

Для пшениці ДСТУ 3768:2010:

Для ячменю ДСТУ 3769:98:

Для соняшника ДСТУ 7011:2009;

Для кукурудзи ДСТУ 7011:2009;

Для ріпаку ДСТУ 4966:2008;

Для сої ДСТУ 4964:2008;

Відповідно до пункту 3.4 договору приймання зерна здійснюється за масою встановленою на вагах зернового складу.

В підтвердження приймання продукції зерновий склад видає поклажодавцю один примірник реєстру накладних (форма ЗХСЗ, форма ЗХС4) та один з документів складського обліку: складську квитанцію, просте або подвійне складське свідоцтво.

При видачі складських квитанцій в них зазначається попередньо розрахункова вата.

Відповідно пункту 3.5. договору зерно, що приймається на зберігання, з метою збереження якості, доводиться складом до відповідних показників якості згідно «Инструкции по хранению зерна, маслосемян, муки и крупы» №9-7-88 затвердженої наказом Міністерства хлібопродуктів СССР від 24.06.1988 №185 відповідно до технологічного процесу та внутрішніми інструкціями складу.

Згідно з пунктом 3.6 договору у разі невідповідності якісних показників зерна нормам контрактів поклажодавця зерновий склад здійснює за згодою поклажодавця та за його рахунок доробку зерна до показників якості за додатковою угодою, укладеною сторонами, яка є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до розділу 4 договору зерновий склад приймає на зберігання зерно та розміщує його в зерносховищах знеособлено.

Як зазначено в акті перевірки, та власне не заперечувалось позивачем, протягом липня 2015 року - січня 2016 року товариством з обмеженою відповідальністю «Агросвіт-Крим» було надано товариству з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» на зберігання пшеницю у кількості 3 779 295 кг, з відповідним складанням позивачем складських квитанцій на зерно.

Поряд з цим, в акті перевірки також зазначено про встановлення факту переоформлення товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» раніше прийнятої на відповідне зберігання від товариства з обмеженою відповідальністю «Агросвіт-Крим» пшениці 6 класу на пшеницю 2 та 3 класів.

Як вбачається з акта перевірки, підставою для винесення відповідачем спірного податкового повідомлення рішення з податку на прибуток підприємств стало встановлене під час проведення перевірки, безпідставне, на думку контролюючого органу, переоформлення пшениці 6 класу на пшеницю 2 класу у загальній масі 291 620 кг згідно акту переводу зерна від 17.09.2015, пшениці 6 класу на пшеницю 3 класу у загальній масі 286 510 кг згідно акту переводу зерна від 18.09.2015, пшениці 6 класу на пшеницю 3 класу у загальній масі 154 080 кг згідно акту переводу зерна від 16.02.2017 №1, пшениці 6 класу на пшеницю 3 класу в обсязі 132 670 кг згідно акту переводу зерна від 04.08.2017 №3 з урахуванням вимог Національного стандарту України Пшениця.

При цьому, в подальшому, пшениця 6 класу, яка була згідно акту переводу зерна від 16.02.2017 №1 переоформлена на пшеницю 3 класу у загальній масі 154 080 кг була відвантажена 14.04.2017 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський елеватор» за ціною 4 656 грн. з ПДВ за 1 тону, а пшениця 6 класу, яка була згідно акту переводу зерна від 04.08.2017 №3 переоформлена на пшеницю 3 класу у загальній масі 168 000 кг була відвантажена 04.08.2017 на користь публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за ціною 5 000 грн. з ПДВ за 1 тону.

Разом з тим, відповідач, керуючись даними, які містились на інтернет ресурсі Grain Trade «Електронна зернова біржа України», визначив справедливу вартість вже проданого зерна на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський елеватор» з розрахунку 4 678, 00 грн. за тону і, аналогічно, вартість вже проданого зерна на користь публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з розрахунку 4 678, 00 грн.

Суд проаналізувавши письмові пояснення, та докази сторін з приводу даного епізоду, не погоджується з висновками контролюючого органу з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку) визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів; бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Зокрема, методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності закріплені у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за № 860/4153) (надалі - Положення №15).

Так, в Акті перевірки Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві, посилаючись на Положення №15 «Дохід» (пункти 5 та 21) відносить до доходу (інші доходи) товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» товари (запаси), а саме: пшеницю 2 та 3 класу, які знаходились у позивача на зберіганні відповідно до договору складського зберігання №1 від 01.07.2015 та належать поклажодавцю товариству з обмеженою відповідальністю «Агросвіт-Крим»,

Однак, зазначене суперечить нормам Положення №15 «Дохід», з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 6.6 Положення №15 передбачено, що не визнаються доходами такі надходження від інших осіб: надходження, що належать іншим особам.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» суб'єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб'єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб'єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» при укладенні договору складського зберігання, приймання, сушки, очистки та відпуску зерна брав на себе обов'язок за плату прийняти на відповідальне зберігання сільськогосподарську продукцію (зернові та олійні культури), яка йому передається Поклажодавцем, надавати послуги по доведенню якості отриманого на зберігання Зерна до рівня, що забезпечує оптимальний режим зберігання (сушка, очищення, інші технологічні операції), а також послуг по його навантаженню (для цієї статті навантаження вважається процес переміщення Зерна з ємностей Зернового складу на (в) ємності, вказані Поклажодавцем). При навантаженні у Зернового складу не виникає прав та обов'язків вантажовідправника. Зерновий склад зобов'язується повернути Поклажодавцеві Зерно в строки і на умовах, передбачених цим договором. В такому разі у зернового складу не виникає право власності на зерно, що передається на зберігання.

Таким чином, згідно договорів складського зберігання позивач є зберігачем, оскільки володіє відповідними виробничими потужностями (елеватором - зерновим складом), отже збільшення доходу товариства на вартість запасів, які належать іншому суб'єкту господарювання та знаходяться на відповідальному зберіганні у товариства не відповідають приписам чинного Положення №15 «Дохід».

Крім того, що стосується висновків контролюючого органу, щодо визначення справедливої вартості товару, необхідно зазначити наступне.

Відповідно до пункту 21 Положення №15 «Дохід» визначено, що дохід відображається в бухгалтерському обліку в сумі справедливої вартості активів, що отримані або підлягають отриманню.

В акті перевірки контролюючий орган посилається на пункт 12 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 19 «Об'єднання підприємств» «.. Справедлива вартість - сума, за якою можна продати актив або оплатити зобов 'язання за звичайних умов на певну дату».

Слід зазначити, що Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві визначає справедливу вартість із загальнодоступного сайту, інформація з якого не визначена жодним нормативно-правовим актом, як обов'язкова для визначення вартості товару.

Поряд з цим, товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» згідно договорів поставки зерна та на підставі актів внутрішнього переміщення зерна (копії яких наявні в матеріалах справи) між силосами переоформило пшеницю 3 класу на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненський елеватор» за ціною 4 656 грн. з ПДВ за тонну та на користь публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» за ціною 5 000 грн. з ПДВ за тонну.

Суд наголошує, що чинним законодавством визначено принцип свободи договору, який закріплений в підпункті 3 пункту 1 статті 3 Цивільного кодексу України.

Вільне волевиявлення сторін щодо змісту договору передбачено також пунктом 4 статті 179 Господарського кодексу України.

Таким чином, позивач вільний у визначенні умов договору, в тому числі і ціни договору, а отже, відповідач не може втручатися в договірні відносини товариств.

Поряд з цим, суд звертає увагу, що у відзив на позовну заяву, відповідач лише продублював текст акта перевірки без змістовного обґрунтування правомірності спірного податкового повідомлення-рішення та спростування тверджень позивача.

Що стосується висновку контролюючого органу про заниження товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» податку на додану вартість, який підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 283 533 грн., на підставі чого було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.01.2018 №, суд бере до уваги наступне.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, передбачено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з акта перевірки, висновки контролюючого органу щодо неправомірного відображення позивачем у складі податкового кредиту за квітень 2015 року суми у розмірі 283 553, 00 грн., зроблено з огляду на те, що контрагентом позивача - товариством з обмеженою відповідальністю «Югос плюс» було безпідставно складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 03.04.2015 №1/2 на суму податку на додану вартість 283 553, 00 грн.

В акті перевірки відповідачем зроблено посилання на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2017 №320/2370/16-к, в якій йдеться про те, що службові особи товариства обмеженою відповідальністю «Югос плюс» умисно ухилялись від сплати податку на додану вартість у особливо великих розмірах та за вказаним фактом 31.03.2016 було зареєстровано кримінальне провадження №0000014, яке кваліфікується за частиною з статті 212 Кримінального Кодексу України (ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів)).

Так, беручи до уваги інформацію, наявну в ухвалі апеляційного суду Запорізької області від 10.01.2017 №320/2370/16-к, відповідно до якої на товариство з обмеженою відповідальністю «Югос плюс» не поширюється спеціальний режим оподаткування ПДВ, останнім було неправомірно складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкову накладну від 03.04.2015 №1/2 на суму податку на додану вартість 283 553, 00 грн., а позивачем відображено її у складі податкового кредиту.

Як встановлено перевіркою, між позивачем (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Югос плюс» (постачальник) було укладено договір постачання від 03.04.2015 №1633-1, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити соняшник врожаю 2014 року на умовах СРТ - доставлено до м. Токмак товариству з обмеженою відповідальністю «Токмак-зернопродукт» (стор. 27 акта перевірки).

Згідно із пунктом 3.1 договору ціна товару за угодою складає 9700 грн. (включаючи ПДВ).

Пунктом 4.1 - 4.4 передбачено що постачальник надає товар покупцеві у власність у повному обсязі у термін до 07.04.2015 включно.

Право власності на товар у покупця за ним договором виникає з моменту передачі товару Постачальником. Передача постачальником товару покупцеві у власність підтверджується випискою складської кавітації на ім'я покупця або товарно-транспортною накладною з відміткою про приймання товару, підписанням акта приймання-передачі товару між постачальником та покупцем та наданням покупцю видатковою накладної.

На підтвердження виконання умов договору, руху активів в процесі здійснення господарської операції позивачем надано суду копії: договору постачання від 03.04.2015 №1633-1, рахунку-фактури, видаткової накладної, картки рахунку 631 за квітень 2015 року.

Суд звертає увагу, що в акті перевірки відповідачем власне зазначено, що відповідно до наданих до перевірки документів дебіторська/кредиторська заборгованість за поставлений товар за договором від 03.04.2015 №1633-1 відсутня.

При цьому, висновок контролюючого органу, щодо порушення позивачем податкової дисципліни зроблено виключно з огляду на можливе недотримання контрагентом позивача такої, крім того, вироку суду за вказаним кримінальним провадження №0000014 відповідачем не надано.

Суд вказує на те, що сам факт порушення кримінальної справи відносно контрагента позивача, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентам. Крім того, як вбачається з матеріалів справи кримінальна справа відносно товариства з обмеженою відповідальністю «Югос плюс» порушена за частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України за фактом ухилення від сплати податків у великих розмірах службовими особами відповідного товариства. Разом з тим, про наявність кримінальних справ, чи тим більше наявність вироків за фактом фіктивного підприємництва, що має безпосереднє значення для надання висновку, щодо діяльності вказаного контрагента, відповідачем надано не було.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.03.2018 по справі №816/809/17.

Окрім того, суд також зауважує, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб'єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Окрім того, акт перевірки не містить аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентом, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, з урахуванням того, що приписами частини другої статті 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер юридичної відповідальності.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), "Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому, платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Крім того, стосовно тверджень відповідача щодо наявності певних недоліків у видатковій накладній від 03.04.2015 №РН-0000009, суд зазначає, що помилки у її оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, з урахуванням наведених вище фактів.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та його контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності, а також доказів того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.01.2018 № прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги щодо визнання податкового повідомлення-рішення від 19.01.2018 № протиправним та його скасування, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується наступного епізоду правопорушення, відображеного в акті перевірки щодо неподання товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» річної декларації по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік, в результаті чого, на думку контролюючого органу, позивачем протиправно було занижено податкове зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за період січень - вересень 2017 року, на загальну суму 35 385, 84 грн., суд зазначає наступне.

Так, статтю 266 Податкового кодексу України, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, викладено у новій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За змістом підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не віднесено до об'єктів оподаткування:

а) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);

б) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;

в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;

г) гуртожитки;

ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, в тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради;

д) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину;

е) об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;

є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;

ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;

з) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;

и) об'єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об'єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення, інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Згідно з ДК 018-2000 до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) належать наступні класи: Будівлі промислові (код 1251) та Резервуари, силоси та склади (код 1252).

До класу «Будівлі промислові» (код 1251) належать криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо за їх функціональним призначенням.

До класу «Резервуари, силоси та склади» (код 1252) належать резервуари та ємності, резервуари для нафти та газу, силоси для зерна, цементу та інших сипких мас, холодильники та спеціальні склади, а також складські майданчики.

До групи «Будівлі нежитлові інші» (код 127) належить клас «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства» (код 1271) та підкласи «Будівлі для зберігання зерна» (код 1271.3) і «Будівлі силосні та сінажні» (код 1271.4).

Отже, згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням. Будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Головне призначення обчислюється відсотковим співвідношенням площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання.

При цьому, нормами Податкового кодексу України, з метою застосування положень підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, обмежень щодо використання або невикористання таких об'єктів нерухомості за цільовим призначенням не передбачено.

Крім того, звільненню від оподаткування підлягають саме об'єкти нерухомості (будівлі), а не підприємства (з урахуванням видів діяльності) від обов'язку сплати податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З Акту перевірки від 28.12.2017 №592/26-15-14-01-05/34946678 вбачається, що товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродук» з 01.01.2014 по 30.09.2017 мало у власності цілісний майновий комплекс за адресою: м. Токмак, вул. Щави 88, загальною площею 4 914, 7 кв.м., а саме: склад, механічну майстерню, насосну, склад, насосну, сарай, елеватор, приймальню, бункер, цех по виробництву кормів, прибудову, гараж, сарай, електромайстерню, тамбур, гараж, майстерню, вагову, елеватор, приймальню, насосну, адміністративну будівлю, операторну, ангар, паркан, ворота (стор. 35 акту перевірки).

Вищевказані нежилі приміщення розташовані на земельній ділянці, що відносяться до земель несільськогосподарського призначення, мають огороджену територію, забезпечують єдиний технологічний ланцюг в діяльності підприємства, не є окремими об'єктами права власності та входять до складу цілісного майнового комплексу.

Будь-яких доказів використання позивачем приміщень, розташованих на території товариства для цілей, не пов'язаних з роботою підприємства, відповідачем не надано.

За таких обставин, будівлі, що входять до складу майнового комплексу та використовуються для цілей забезпечення його діяльності, необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що дає підстави для висновку, що наявні у позивача нежилі приміщення підпадають під визначення «будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств».

Окрім того, слід зазначити, що товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» є підприємством агропромислового комплексу, що здійснює свою діяльність у сільськогосподарській сфері на ринку зерна. Підприємство надає комплекс послуг зі зберігання зерна, що включає приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

За КВЕД основним видом діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» є післяурожайна діяльність, що фактично включає в себе діяльність зі зберігання та складування зернових культур, а також оптової торгівлі зерном.

Враховуючи вищевикладене, товариство з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» є суб'єктом ринку зерна та здійснює свою діяльність відповідно до положень Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Відповідно до статті 7 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», суб'єктами зберігання зерна є: зернові склади (елеватори, хлібні бази, хлібоприймальні, борошномельні і комбікормові підприємства), суб'єкти виробництва зерна, які зберігають його у власних або орендованих зерносховищах, та інші суб'єкти господарювання, які беруть участь у процесі зберігання зерна.

Відповідно до пункту 15 статті 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», зерновий склад - суб'єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно.

Згідно з пунктом 10 статті 1 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні», процес зберігання зерна - це комплекс заходів, які включають приймання, доробку, зберігання та відвантаження зерна.

Всі будівлі і споруди товариства використовуються в технологічному процесі зберігання зерна, а тому є такими, що призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а процес зберігання зерна полягає не тільки у знаходженні зерна у місцях його зберігання (токів, зерноскладів, елеваторів, насіннєсховищ силосного типу, одноповерхових складів з горизонтальними або похилими підлогами та допоміжних будівель), а й у проведенні з ним певних технологічних операцій, які є необхідними для доведення якості зерна до необхідних вимог діючих стандартів та надання йому стійкості під час зберігання.

Таким чином, як підтверджується матеріалами справи, що не спростовано належними доказами відповідачем, будівлі, які використовуються товариством з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» в наданні послуг із зберігання зерна, становлять цілісний майновий комплекс та є промисловими будівлями з огляду на їх функціональне призначення та безпосереднє використання.

Будь-яких доказів використання позивачем вказаних будівель для цілей, не пов'язаних з роботою підприємства, відповідачем не надано.

За таких обставин, будівлі, що входять до складу майнового комплексу та використовуються для цілей забезпечення господарської діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт», відносяться до категорії об'єктів нежитлової нерухомості, визначеної абзацами «є», «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Зворотного відповідачем суду не доведено.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у відповідача не було правових підстав для визначення грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також застосування штрафної санкції за неподання декларації, тому податкові повідомлення-рішення від № та №, є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними та скасування податкові повідомлення рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 19.01.2018 №, №, № та №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Токмак-Зернопродукт» (02002, м. Київ, вул. Євгена Сверстюка, буд. 2А, оф. 510, ) понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 520, 75 грн. (п'ятнадцять тисяч сімсот двадцять гривень сімдесят п'ять копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу VII) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.