Справа № 140/63/19
Суддя: Ковальчук Володимир Дмитрович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року ЛуцькСправа № 140/63/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ковальчука В.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (ДМС України) про визнання протиправним та скасування рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є громадянином Сирії, який у 2007 році легально прибув на територію України та з 2007 року по 2008 рік навчався у Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка, а з 2008 року по 2013 рік навчався у Запорізькій державній інженерній академії на факультеті будівництва та водних ресурсів. В період його навчання в Україні на території Сирії утворилася складна політична ситуація. Побоюючись за власне життя через громадянську війну у Сирії, яка наразі триває, позивач змушений був залишитися після навчання на території України. Позивач звернувся до Управління державної міграційної служби України у Волинській області з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак рішенням ДМС України від 22 грудня 2018 року №439-18 відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав відсутності доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свобод в країні громадянського походження. Вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує його права як особи, яка потребує додаткового захисту через ситуацію, яка відбувається у країні його походження.

На думку позивача ситуація в країні його походження може загрожувати йому життю та здоров'ю, ґрунтуючись на загальновідомих фактах, а ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. У зв'язку з цим просить визнати протиправним та скасувати оскаржуване рішення ДМС України від 22 грудня 2018 року №439-18 та зобов'язати відповідача надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 14.01.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1).

У відзиві на позовну заяву від 25 січня 2019 року вх. №1183/19 (а.с.20) представник відповідача заперечує проти позову з наступних підстав. Зазначає, що на виконання рішення ДМС України від 04 жовтня 2018 року №43-18 завідувачем сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління ДМС України у Волинській області Клочко І.П. повторно розглянуто заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 13.04.2018 року №117-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 24 жовтня 2018 року із заявником проведено додаткову співбесіду та проаналізовано актуальну інформацію по країні походження заявника. Представник відповідача зауважує, що ОСОБА_1 ні під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ні під час співбесід від 04.01.2018 року, від 23.01.2018 року, від 12.03.2018 року, від 24.10.2018 року не повідомляв про переслідування його на території країни походження за конвенційними ознаками біженця, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів. Крім того, небажання заявника служити в армії саме по собі не є обґрунтованим побоюванням стати жертвою переслідування за політичні чи інші переконання. Інших підстав небажання служити в армії заявник не зазначив.

Також представник відповідача звертає увагу на те, що у протоколі співбесіди від 24 жовтня 2018 року заявник повідомляє, що в м. Кара (Qarah), де проживають його мама та менші брат і сестра спокійно. Зараз брат і сестра регулярно відвідують навчальні заклади. Дана інформація знайшла своє підтвердження в доповіді незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій в Сирійській Арабській Республіці, 12.02.2014 р., в якій зазначено, що в м. Кара останні бойові дії відбувались у 2013 році. Крім того, наводить інформацію з інтернет-джерел, відповідно до якої Сирійський уряд оголосив амністію для військовослужбовців, що залишили військо або ухилилися від військової служби, давши їм кілька місяців, щоб заявити про себе без застосування покарань. До того ж, позивач не може бути призваний до урядової армії, оскільки його батько помер, а він є старшим сином в сім'ї, при цьому молодші брат та сестра навчаються. За таких умов він звільнений від обов'язку служби в армії, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_1 буде вимушений брати участь у військових діях.

Представник відповідача просить звернути увагу на той факт, що саме під час навчання позивача в Україні з 2007 року по 2013 року в його рідному місті відбувались бойові дії, однак в той час за захистом він не звертався, а зробив це лише в 2017 році після притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України.

З огляду на вищевикладене представник відповідача вважає, що оскаржуване рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з дотриманням вимог Конвенції про статус біженців та Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Коваленко М.В. заявила клопотання про розгляд справи за участю представника ДМС України. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, громадянин Сирійської Арабської Республіки, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМСУ у Волинській області) заяву від 27 грудня 2017 року про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав неможливості повернення в країну походження, оскільки там йде війна і відсутні безпечні умови проживання (а.с.128).

За результатами розгляду особової справи позивача №2017LT0034, підтримуючи висновок УДМСУ у Волинській області від 27.03.2018 року (а.с.130), ДМС України прийнято рішення від 13.04.2018 року №117-18 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.139).

Як вбачається з даного рішення, відмова позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погодившись із зазначеним рішенням, позивач звернувся з позовом до Волинського окружного адміністративного суду.

05.07.2018 року рішенням Волинського окружного адміністративного суду по справі № 803/786/18 позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року №117-18; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.164-167)..

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2018 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с.168-171)..

Виконуючи вимоги рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.07.2018 року, з урахуванням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.09.2018 року, ДМС України прийняла рішення від 04.10.2018 року (а.с.163), яким зобов'язала УДМСУ у Волинській області повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом вищевказаного рішення ДМС України.

22.10.2018 року УДМСУ у Волинській області видано наказ №121 "Про повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирії ОСОБА_1" (а.с.121). На виконання цього наказу працівником УДМСУ у Волинській області проведено 24 жовтня 2018 року з ОСОБА_1 співбесіду, за результатами якої складено протокол співбесіди №4 від 24 жовтня 2018 року (а.с.180).

За результатами повторного розгляду заяви громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту УДМСУ у Волинській області прийняло висновок від 19 листопада 2018 року (справа № 2017LT0034) про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.186-190). На підставі зазначеного висновку ДМС України прийняло оскаржуване рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.191). Як вбачається з даного рішення, відмова позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Повідомленням УДМСУ у Волинській області від 04.01.2019 року №0704/01 позивача було проінформовано про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.192).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття біженець включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянином Сирійської Арабської Республіки та прибув в Україну в жовтні 2007 року з метою навчання. Судом встановлено, що заявник прибув до України із міста Кара Сирійської Арабської Республіки, де проживають його члени сім'ї: мама - ОСОБА_10 (приблизно 43 р.): сестра - ОСОБА_11 (приблизно 26 р.): сестра - ОСОБА_12 (приблизно 24 р.); сестра - ОСОБА_13 (приблизно 20 р.); брат - ОСОБА_1 Рахман (приблизно 16 р.); сестра - ОСОБА_14 (приблизно 11 років).

У анкеті від 27.12.2017 року позивач зазначає, що виїхав із Сирії в Україну з метою навчання, оскільки зараз в країні його походження триває війна і він не хоче туди повертатися (а.с.29-31). Позивач з 2007 року по 2008 рік навчався у Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка, а з 2008 року по 2013 рік навчався у Запорізькій державній інженерній академії на факультеті будівництва та водних ресурсів. З 2014 року по 2017 року перебував у двоюрідного брата ОСОБА_15 в м. Нововолинську, який є підприємцем та допомагав йому здійснювати підприємницьку діяльність.

27 грудня 2017 року позивач вперше звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що до Сирії не хоче повертатися, оскільки там йде війна (а.с.128).

Суд звертає увагу, що збройний конфлікт у Сирії розпочався у березні 2011 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся лише 27 грудня 2017 року після притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, про що складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.11.2017 року та постанову про накладення адміністративного стягнення від 04.11.2017 року (а.с.35-36).

Таким чином, суд доходить висновку, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року (справа № 820/1502/17).

Відповідно до п. 170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

В даному випадку, в протоколах співбесід з позивачем від 04.01.2018 року (а.с.97-100), від 23.01.2018 року (а.с.107-109), від 12.03.2018 року (а.с.117-119) та від 24.10.2018 року (а.с.180-181) ним зазначено, що він не хоче повертатися в Сирію у зв`язку із збройними конфліктами. Крім того, позивач зазначає, що повернення до Сирії загрожує йому призовом до лав сирійської армії та примусом служити або потенційним тюремним покаранням. Разом з тим, ОСОБА_1 ні під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ні під час зазначених співбесід не повідомив орган міграційної служби про переслідування його на території країни громадської належності за конвенційними ознаками біженця, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів. З матеріалів справи слідує, що позивач не був членом жодних організацій чи політичних партій. Жодних доказів чи пояснень щодо ведення ним політичної діяльності, опозиційної до сирійського уряду, не навів. Також позивач не навів підстав для відмови у служінні в армії з релігійних мотивів. При цьому, суд зауважує, що інших підстав небажання служити в армії позивач не навів.

Згідно п. 167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов'язкова чи не обов'язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. Щодо можливої відповідальності позивача за відмову у службі в армії суд зазначає наступне.

Відповідно до наведеної у висновку УДМСУ у Волинській області від 19 листопада 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту інформації, останні бойові дії в місті Кара, де проживають члени сім'ї позивача, відбувалися у 2013 році, що підтверджується Доповіддю незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій в Сирійській Арабській Республіці від 12.04.2014 року. До того ж, сам позивач у співбесіді від 24.10.2018 року підтверджує, що у місті Кара, де живе його мама з молодшим братом і сестрою, поки спокійно (а.с.180-181). Сестра навчається в школі в м. Кара, а брат навчається в іншій школі в іншому місті Daeratea. Також у згаданому висновку містяться посилання на інтернет-джерела, відповідно до яких: "Сирійський уряд оголосив амністію для військовослужбовців, що залишили військо або ухилилися від військової служби, давши їм кілька місяців, щоб заявити про себе без застосування покарань", - йдеться у повідомленні. Страх військової служби та потенційного покарання за ухиляння або за дезертирство часто згадуються організаціями гуманітарної допомоги як одна з основних причин, через які біженці не бажають повертатися додому. У своєму розпорядженні Асад зазначив, що амністія скасовує покарання за ухиляння від служби для всіх осіб (Джерело: https://www.ukrinform.ua/rubric-world/2554972-dezertiram-armii-asada-obicaut-amnistiu.html). Крім того, відповідно до інформації з інтернет-джерел: «.. старша чоловіча дитина сім'ї, в якій батько помер, може також відкласти військову службу, поки його молодші брати і сестри не вийдуть зі школи, щоб підтримати його сім'ю...» (Джерело: http://www.refworld.org/docid/54042353a.html). З матеріалів справи слідує, а саме із протоколу співбесіди №2 від 23.01.2018 року (а.с.107-109), що батько позивача помер. Відтак, заявник не може бути призваний до урядової армії, оскільки його батько помер, а він є старшим сином в сім'ї, при цьому його молодші брат та сестра навчаються.

Отже, суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, основною метою звернення позивача до управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у відповідача були правові підстави для винесення оскаржуваного рішення.

Відповідно до частини першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду позивач не надав суду належних доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, в той час як відповідач довів правомірність винесення оскаржуваного рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 22 грудня 2018 року №439-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, з урахуванням вимог підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" цього Кодексу. Апеляційна скарга може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд.

Суддя В.Д. Ковальчук