Справа № 280/5401/18
Суддя: Сацький Роман Вікторович
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

25 лютого 2019 року 11 год. 54 хв.Справа № 280/5401/18 м.Запоріжжя
Суддя Запорізького окружного адміністративного суду Сацький Р.В., за участю секретаря судового засідання Серебрянникової О.А.,

та сторін

від позивача: адвокат ОСОБА_1,

від відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощенного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_3 (адреса реєстрації: 70050, Запорізька область, Вільнянський район, смт. Камяне, вул. Зарічна, буд. 97, номер за ДРФО НОМЕР_1)

до відповідача - Голови Запорізької обласної державної адміністрації в особі ОСОБА_4 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164)

про визнання дій протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2018 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 (далі по тексту позивач) до Голови Запорізької обласної державної адміністрації в особі ОСОБА_4 (далі по тексту відповідач) в якому позивач просить суд:

- визнати дії відповідача щодо поширення конфіденційної інформації про приватне життя позивача на пленарному засіданні 23 сесії Запорізької обласної ради сьомого скликання 30.08.2018 протиправними;

- зобовязати відповідача утриматися від поширення конфіденційної інформації про приватне життя позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на поширення відповідачем у своєму публічному виступі, інформаціїї про кількість виїздів за кордон упродовж 2017 року позивача без його згоди. Крім того, вказаний факт висвітлено в засобах масової інформації, у зв'язку із чим, інформація про приватне життя позивача, яка охороняється законом, через неправомірні умисні дії відповідача, стала відома необмеженій кількості осіб. Посилаючись на порушення норм Закону України «Про інформацію», «Про захист персональних даних» просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 26.12.2018 відкрито спрощене провадження по справі №280/5401/18, розгляд справи призначено на 23.01.2019 о/об 11 год. 00 хв.

Представником відповідача через канцелярію суду (вх. №2181) подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначив, що вся інформація була отримана відповідачем з відкритих джерел та офіційних сайтів. Також, посилання позивача на порушення Закону України «Про захист персональних даних» є недоречним, оскільки відповідач не є розпорядниками персональної інформації стосовно позивача. Відомості, які поширені відповідачем, і які є предметом судового спору, не містять персональних даних, оскільки не містять жодних ідентифікаторів, за якими особа може бути ідентифікована. З наведених підстав просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.01.19 відкладено судове засідання на 25.02.2019 о/об 11 год. 00 хв.

В судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

30.08.2018, під час тридцятої сесії Запорізької обласної ради, ОСОБА_4, приймаючи участь у сесії як голова Запорізької обласної державної адміністрації, отримавши право виступу, поширив інформацію про виїзди за кордон упродовж 2017 року позивачем у своєму публічному виступі, який також транслювався у засобах масової інформації. На підтвердження в матеріалах справи міститься витяг з стенографічного звіту пленарного засідання.

Зі змісту витягу, відповідач заначив про кількість виїздів позивача за кордон та про звернення в органи НАЗК, по фактам, які відображені в засобах масової інформації про діяльність позивача.

Публічний виступ ОСОБА_4 був розміщений у мережі Інтернет за посиланням: http//www.уоutube.com/watch?v=OzyBOpZ4CjU.

При цьому, як вважає позивач, відповідачем згоди на поширення конфіденційної інформації щодо позивача отримано не було.

Посилаючись на протиправне поширення інформації та порушення ст.14 Закону України «Про захист персональних даних» та Закону України «Про інформацію» позивач звернувся до суду із зазначеним позовом з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує з посиланням на норми Закону України та рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 і звернув увагу суду на те, що така інформація не є персональною інформацією тому що не містить жодних ідентифікаторів, за якими особа може бути ідентифікована. Також відповідач зазначив, що згідно ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» обєктами захисту згідно цього закону є персональні дані, а відповідно до ст. 14 цього ж Закону поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою субєкта персональних даних. Однак відповідачу не надано законодавством повноважень щодо обробки персональних даних будь яких осіб, крім персональних даних працівників облдержадміністрації в рамках кадрового обліку, з огляду на це відповідач не є розпорядником персональної інформації стосовно позивача.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-ХІI (далі - Закон №2657).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №2657 інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону №2657 кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (ч. 2 ст. 5 Закону №2657).

Частиною 1 ст.7 Закону №2657 визначено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (ч.2 ст.7 Закону №2657).

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону №2657 за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

За змістом ч. 2 ст. 20 Закону №2657 будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону №2657 інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Згідно з ч. 3 ст. 21 Закону №2657 порядок віднесення інформації до таємної або службової, а також порядок доступу до неї регулюються законами.

Відповідно до ч. 1 ст.2 9 Закону №2657 інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Частиною 2 ст. 29 Закону №2657 передбачено, що предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (ч.2 ст. 1 Закону №2939).

Статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 №2297-VI визначено такі поняття: персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця; суб'єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються.

Відповідно до частин 1-2 ст. 5 вказаного Закону об'єктами захисту є персональні дані. Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що обсяг конфіденційності інформації про фізичну особу і межі поширення такої інформації про себе визначає кожна особа самостійно, виходячи з власного уявлення про свою індивідуальність.

У п. 3 рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012 зазначено, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Конституційний Суд України у рішенні від 20.01.2012 № 2-рп/2012 виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження (ч. 2 ст. 11 Закону № 2657). Конституційний Суд України в абзаці першому п.1 резолютивної частини Рішення від 30.10.1997 № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

Вирішуючи питання щодо конфіденційності інформації про особу, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї, Конституційний Суд України у п. 3.3 рішення від 20.01.2012 № 2-рп/2012 виходить з такого, що належність інформації про фізичну особу до конфіденційної визначається в кожному конкретному випадку. Перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Парламентська ОСОБА_5 Європи у своїй Резолюції від 25.12.2008 № 1165 вказала, що публічні особи повинні усвідомлювати, що особливий статус, який вони мають у суспільстві, автоматично збільшує рівень тиску на приватність їхнього життя (пункт 6).

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986 у частині 42 зазначено, що межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і громадського загалу і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості. Безсумнівно, пункт 2 статті 10 дає можливість захищати репутацію інших осіб, тобто всіх людей, і цей захист поширюється і на політиків також, навіть коли вони не виступають як приватні особи; але в цьому разі вимоги такого захисту мають розглядатися у зв'язку з інтересами відкритого обговорення політичних питань.

Згідно із законодавством України не належать до інформації з обмеженим доступом, зокрема: декларації про доходи осіб та членів їхніх сімей, які претендують на зайняття чи займають виборну посаду в органах влади або обіймають посаду державного службовця, службовця органу місцевого самоврядування першої або другої категорії (ч. 6 ст. 6 Закону № 2939); персональні дані фізичної особи, яка претендує зайняти чи займає виборну посаду (у представницьких органах) або посаду державного службовця першої категорії, за винятком інформації, яка відповідно до закону визначена такою, що належить до інформації з обмеженим доступом (ч. 4 ст. 5 Закону № 2297); відомості про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб (п. 5 ч. 4 ст. 21 Закону №2657).

У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8).

Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17).

За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301). Фізична особа не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав (частина третя статті 269 Цивільного кодексу України).

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Як вказав у п. 5.5 постанови Пленуму «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10 Вищий адміністративний суд України судам необхідно враховувати, що розпорядники інформації, визначені ч. 1 ст. 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені частиною першою статті 29 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

З матеріалів справи встановлено, що 30.08.2018, під час тридцятої сесії Запорізької обласної ради, ОСОБА_4, приймаючи участь у сесії як голова Запорізької обласної державної адміністрації, отримавши право виступу, та згідно витягу зі стенографічного звіту пленарного засідання, зауважив про те, що:

«…І займатись законодавчою діяльністю в ОСОБА_6, а не літати, як Ви кажете, по Маямі і ще десь. Так чи ні? В мене немає 48 виїздів за кордон, як у Вас в прошлому році».

Тобто, зі змісту витягу, відповідач заначив про кількість виїздів позивача за кордон та про звернення до органів НАЗК, по фактам, які відображені в засобах масової інформації про діяльність позивача.

Публічний виступ ОСОБА_4 був розміщений у мережі Інтернет за посиланням: http//www.уоиtube.com/watch?v=OzyBOpZ4CJU.

Відносно втручання в право на поширення конфіденційної інформації, суд дійшов висновку, що інформація про численні виїзди позивача за кордон є відкритою, тобто такою, що відображена у засобах масової інформації та мережі інтернет і є загальнодоступною.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних», персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а розпорядник персональних даних, в свою чергу, це фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця.

Статтею 5 Закону передбачено, що об'єктами захисту згідно цього закону є персональні дані, а відповідно до ст. 14 цього ж Закону, поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб'єкта персональних даних.

Відповідачу не надано законодавством повноважень щодо обробки персональних даних будь-яких осіб, крім персональних даних працівників в рамках кадрового обліку, з огляду на це відповідач не є розпорядником персональної інформації стосовно позивача.

Тобто, відомості, які поширені відповідачем не містять персональних даних, оскільки не містять жодних ідентифікаторів, за якими особа може бути ідентифікована. Відтак відповідач не є розпорядником жодної конфіденційної інформації щодо позивача.

У ході розгляду справи відповідач довів, що у спірних правовідносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та не допустив протиправних дій.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 90, 139, 143, 241-246 та 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_3 (адреса реєстрації: 70050, Запорізька область, Вільнянський район, смт. Камяне, вул. Зарічна, буд. 97, номер за ДРФО НОМЕР_1) до Голови Запорізької обласної державної адміністрації в особі ОСОБА_4 (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 164) про визнання дій протиправними та зобовязання утриматися від вчинення певних дій - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складено та підписане суддею 28.02.2019.

Суддя Р.В. Сацький