Справа № 815/2388/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2388/18

Категорія 8.3Головуючий у суді І інстанції: Іванов Е.А. час і місце ухвалення: 16:00, м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаСеменюк Г.В.
суддів: Потапчук В.О.
Шляхтицький О.І.
при секретаріВишневській А.В.

за участю сторін:
Представник позивачаЮщенко О.П. (адвокат)
Представник ДФСБогалєйша Ю.В. (довіреність) Гукова Х.О. (довіреність)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні П'ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року по справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив:- визнати протиправними та скасувати: вимогу про сплату боргу з єдиного внеску від 10.05.2018 року №Ф- на суму боргу 104006,32 грн.; податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року № яким збільшено суму грошового зобов'язання за військовим збором з підприємницької діяльності на суму 20640,95 грн., та штраф 5160,24 грн.; податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №, яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 247691,43 грн., та штраф 61922,86 грн.; рішення №022099135 від 10.05.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску яким застосовані штрафні санкції на суму 13523,83 грн.; податкове повідомлення - рішення від 10.05.2018року №, яким зобов'язано сплатити штраф за несвоєчасну сплату ПДВ у розмірі 10% у сумі 1416,25 грн.; податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018року № яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на суму 3720 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року позов задоволено частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області № від 10.05.2018 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, фізична особа - підприємець ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними та скасування вимоги Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року №Ф-; податкового повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №; податкового повідомлення-рішення від 10.05.2018 року № ; рішення №022099135 від 10.05.2018 року. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відмовляючи в частині позову, суд першої інстанції посилається на норму Закону, яка не може застосовуватись до даних правовідносин, а також судом не відображено конкретних норм права, які чітко закріплюють обов'язок по формуванню витрат ФОП на придбання товарів за фактом їх продажу, не вірно витлумачені норми положень ст. ст. 7 та 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки розмір ЕСВ визначено не відповідно до помісячного розрахунку, а за загальною сумою доходу за рік, при цьому суд першої інстанції не поставився з належною критичністю до акту перевірки, як такого, що має належного та чіткого опису порушень, що призвело до порушення права апелянта на повний та всебічний розгляд справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне:

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу ГУ ДФС в Одеській області №1315 проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 за період з 01.01.2016р. по 31.12.2017р.

За результатами перевірки 16 квітня 2018 року перевіряючими складений акт № 810/15-3213-05/НОМЕР_2, яким встановлено порушення п.177.2 п.177.4 ст.177 ПК України, що призвело до заниження сум податку на доходи з фізичних осіб з підприємницької діяльності у розмірі 247691,43 грн., а саме у 2016 році 109145,35 грн., у 2017 році на 138546,08 грн.; порушення п.2 ст.7 п.5 ст.8 та ст..9 Закону України №2464-УІ від 08.07.2010р. «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження суми єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, з урахуванням максимальної суми єдиного внеску на загальну суму 104006,32 грн., а саме у 2016 році на 31232 грн., у 2017 році на 72774,33 грн.; порушення п.162.1 ст.162, п.163.1 ст.163, п.164.1 ст.164 пп.1.1 пп.1.4 пп.1.5 та пп.1.6 підрозділу 10 Розділу ХХ Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкового зобов'язання з військового збору в загальній сумі 20640,95 грн., а саме за 2016 рік у сумі 9095,45 грн., та за 2017р. у сумі 11545,51 грн.; порушення п.198.6 ст.198 п.200.1 п.200.4 ст.200, ст..202 ПК України, що призвело до завищення від`ємного значення з ПДВ у грудні 2016 року на суму 3720 грн.; порушення п.57.1 ст.57 ПУ України через несвоєчасну сплату податкового зобов'язання по ПДВ у загальній сумі 14162,50 грн. (термін затримки до 30 днів).

На підставі акту перевірки відповідачем складені:

вимога про сплату боргу з єдиного внеску від 10.05.2018 року №Ф- на суму боргу 104006,32 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за військовим збором з підприємницької діяльності на суму 20640,95 грн., та штраф 5160,24 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №, яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 247691,43 грн., та штраф 61922,86 грн.;

рішення №022099135 від 10.05.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску яким застосовані штрафні санкції на суму 13523,83 грн.;

податкове повідомлення рішення від 10.05.2018року №, яким зобов'язано сплатити штраф за несвоєчасну сплату ПДВ у розмірі 10% у сумі 1416,25 грн.;

податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018року №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на суму 3720 грн.

Позивачем були подані до ГУ ДФС в Одеській області заперечення на акт перевірки від 16.04.2018 року № 810/15-3213-05/НОМЕР_2 в порядку ст. 86 ПК України. (т.1 а.с.59-60)

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані рішення від 10.05.2018 року є правомірними, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з означеними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вибачається з матеріалів справи ФОП ОСОБА_9 на протязі 2016-2017 років перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку на додану вартість.

Перевіркою не встановлено порушень ФОП порядку ведення Книги обліку доходів і витрат.

Щодо позовної вимоги визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №, яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 247691,43 грн., та штраф 61922,86 грн., суд зазначає наступне.

Підставою для донарахування податку на доходи фізичних осіб та військового збору стало встановлення завищення позивачем показника витрат на загальну суму 1664028,30 грн. з яких у 2016 році на 894327,83 грн., у 2017 році на 769700,47 грн., через те що було придбано та віднесено до складу витрат продуктів харчування в 2016 році у кількості 622567 штук, тоді як реалізовано у кількості 402614 штук, та в 2017 році придбано 655952 штук, а реалізовано 478559 штук. Таким чином до складу витрат були віднесено вартість придбаних продуктів харчування які у відповідних податкових періодах не реалізовані та по яким не отримано дохід.

Відповідно до п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно ст. 177.2 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Статтею 177.4 ПКУ визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

У ході проведення перевірки до ФОП ОСОБА_9 здійснено запити від 29.03.2018 року та від 02.04.2018 року щодо надання первинних документів:

залишків товарно-матеріальних коштовностей станом на 01.01.2016 р., на 01.01.2017 рік та на 31.12.2017 рік, в розрізі по найменуванням ТМЦ.

дебіторської та кредиторської заборгованості по постачальникам та покупцям станом на 01.01.2016р., на 01.01.2017 рік та на 31.12.2017 рік;

обліку та документи, які підтверджують використання паливно-мастильних матеріалів у межах фінансово - господарської діяльності ФОП ОСОБА_9 за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 рік.

10.04.2018 року ФОП ОСОБА_9 надано пояснення, в якому зазначено, що бухгалтерський облік ним як фізичною - особою підприємцем не ведеться, до перевірки надано вся первинна документація.

До перевірки ФОП ОСОБА_9 були надані дебіторська та кредиторська заборгованість по постачальникам та покупцям станом на 01.01.2016р., на 01.01.2017 рік та на 31.12.2017 рік.

Проведеним відповідачем аналізом наданих первинних документів, даних дебіторської та кредиторської заборгованості по постачальникам та покупцям станом на 01.01.2016р., на 01.01.2017 рік та на 31.12.2017 рік, та також відомостей, що містяться в інформаційних базах даних ІТС «Податковий блок» - підсистеми «Аналітична система», а саме дані податкових накладних на придбання та продаж товару за 2016 рік та 2017 рік встановлено наступне:

у 2016 році продуктів харчування (морозиво, вареники, сирок глазурований) у розрізі по найменуванням, було придбано та віднесено їх вартість до складу витрат всього у кількості 622567 штук, а реалізовано продуктів харчування (морозиво, вареники, сирок глазурований) у розрізі по найменуванням всього у кількості 402614 штук;

у 2017 році продуктів харчування (морозиво, сирок глазурований) у розрізі по найменуванням, було придбано та віднесено їх вартість до складу витрат всього у кількості 655952 штук, а реалізовано продуктів харчування (морозиво, сирок глазурований) у розрізі по найменуванням всього у кількості 478559 штук.

Відповідачем був зроблений висновок, що позивачем, до складу витрат помилково віднесена вартість придбаних продуктів харчування (морозиво, вареники, сирок глазурований), які у відповідних податкових періодах не реалізовані та по яким не отримано дохід, що призвело до завишення витрат, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходів на загальну суму 1664028,30 грн., а саме у 2016 році на 894327,83 грн., у 2017 році на 769700,47 грн.

Разом з тим, як вибачається з матеріалів справи, при розрахунку витрат, які завищені у відповідних податкових періодах 2016 року та 2017 року податковим органом проігноровано деякі господарські операції та не вірно визначено їх обсяг.

Відповідно до п. 54.3.2 ст. 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Однак, під час розгляду справи, судом першої інстанції не було взято до уваги, що в акті перевірки доводи з цього приводу відповідачем зазначені вибірково без повного аналізу. Так, зменшуючи витрати 2016 року по конкретному товару податковий орган не бере до уваги його реалізацію у 2017 році і відповідно позбавляє права платника податку на врахування витрат.

З огляду на системний зміст положень пункту 54.3. та підпункту 54.3.2. ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган при визначенні сум грошових зобов'язань мав зазначити як їх зменшення так і збільшення, а отже зазначаючи про невірність віднесення суми витрат в одному періоді він повинен був врахувати їх у іншому.

Так наприклад, податковим органом у Акті перевірки та додатку відображено дані щодо придбання продукції (морозиво у пакеті «Белая Береза») у 2016 році у кількості 8352 штук, проте відповідачем не враховано придбання продукції (квітень 2016р.) у загальній кількості 1836 штук. Реальний залишок продукції на 01.01.2017р. складав 4061 штук. Однак, відповідачем проігноровано факт реалізації даної продукції в 2017 році.

В 2017 році позивачем реалізовано визначений товар у кількості 4437 штук, в той час як придбано всього лише 612 штук. Отже у 2017 році було реалізовано залишок товару придбаного у минулих періодах у кількості 3825 штук.

Отже, органом ДФС було не в повній мірі відображено господарські операції та не вірно визначено їх обсяг.

Таким чином позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 10.05.2018 року № підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу з єдиного внеску від 10.05.2018 року №Ф- на суму боргу 104006,32 грн. та рішення №022099135 від 10.05.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску яким застосовані штрафні санкції на суму 13523,83 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ст.7 Закону України №2464-УІ від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне старування», із змінами та доповненням, для фізичних осіб-підприємців базою нарахування єдиного внеску є отриманий дохід від їх діяльності, що підлягають обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно п.5 ст.8 Закону України №2464-УІ від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне старування», із змінами та доповненням, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно п. 8 ст. 9 Закону України №2464-УІ від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне старування», із змінами та доповненням, платники єдиного внеску фізичні особи-підприємці зобов'язанні сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, сума єдиного внеску визначається виходячи з реального розміру доходу за місяць в межах мінімальної та максимальної суми, хоча і сплачується за квартал.

З розрахунку єдиного внеску наданого до суду вибачається, що у кожному місяці означена сума однакова, тобто відповідачем сума доходу, що визначена за відповідний рік поділена на кількість місяців. Разом з тим, як вибачається з матеріалів справи, помісячні суми чистого доходу (збитку) істотно різняться, так в деяких місяцях розрахуються збитки (сума витрат перевищує доходи), а в інших навпаки доходи.

Отже, суд приходить до висновку, що податковим органом не визначалась конкретна сума доходу отриманого в кожному місяці, а просто нараховано ЄСВ за максимальною ставкою за весь період.

Таким чином, позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування вимоги від 10.05.2018 року №Ф- та рішення №022099135 від 10.05.2018 року підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.05.2018 року № яким збільшено суму грошового зобов'язання за військовим збором з підприємницької діяльності на суму 20640,95 грн., та штраф 5160,24 грн., суд зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни внесені Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» до Податкового кодексу України (далі - Кодекс) в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб - підприємців.

Пунктом 161 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних положень Кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Ставка збору складає 1,5 відсотки об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 пункту 161 підрозділу 10 Кодексу (підпункт 1.3 пункту 161 підрозділу 10 Кодексу).

Отже, фізичні особи - підприємці, крім тих що обрали спрощену систему, за результатами звітного податкового року відповідно пп.1.2 п. 16-1 підрозділу 10 ст. 163, пп. 164.1.3 п.164.1 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 Кодексу самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотки чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб - підприємців є 2015 рік.

Відповідно п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації.

У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що в порушення п. 162.1 п. 162 , п. 163.1 ст.163, п.164.1 ст.164, пп. 1.1, пп. 1.2, пп.1.4, пп.1.5 та пп. 1.6 п. 16 1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VI, із змінами та доповненнями, відбулось заниження податкового зобов'язання з військового збору на загальну суму 20640,95 грн., а саме за результатами звітного 2016 року у сумі 9095,45 грн. та за результатами звітного 2017 року у сумі 11545,51 грн.

Разом з тим, доводи суду першої інстанції щодо цієї позовної вимоги були безпосередньо пов'язані з встановленням розміру доходу у спірному періоді та позовними вимогами про скасування податкового повідомлення-рішення яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, оскільки податковим органом під час перевірки не аналізувались конкретні господарські операції та не визначалась конкретна сума доходу отриманого в кожному місяці, позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.05.2018 року № також підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 про визнання протиправними та скасування вимоги Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року №Ф-; податкового повідомлення-рішення від 10.05.2018 року №; податкового повідомлення-рішення від 10.05.2018 року № ; рішення №022099135 від 10.05.2018 року належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Також, у своїй позовній заяві позивач просив стягнути судові витрати. З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно із ч. 1 ст. 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 7 статті 139 КАС України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно положень ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 2.1 договору про надання правничої допомоги № 1204/18 від 11 травня 2018 року, Виконавець зобов'язується надати юридичні послуги Замовнику на підставах, в порядку і в обсязі, визначеному у Договорі та попередньою домовленістю сторін.

Згідно з п. 2.3 вказаного Договору, види, характер, обсяг, порядок надання, ціна і строки юридичних та консультаційних послуг визначаються за домовленістю Сторін та в Додатку № 1, що є невід'ємною частиною цього договору.

З Додатку № 1 вбачається, що розрахунок гонорару адвоката за договором про надання правничої допомоги № 1204/18 від 11 травня 2018 року складає 8000 грн.

Згідно платіжного доручення № 21 від 25 червня 2018 року ФОП ОСОБА_9 сплачено витрати за договором № 1204/18 від 11 травня 2018 року, які складають - 8000 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області витрати на професійну правничу допомогу, у розмірі - 8000 грн.

Згідно з п. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вибачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_9 сплачено судовий збір при поданні адміністративного позову в розмірі 4582,38, що підтверджується платіжним дорученням № 1759 від 18 травня 2018 року та поданні апеляційної скарги у розмірі 6874,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 213 від 31.10.2018 року.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог колегія суддів приходить до висновку про повернення сплаченого судового збору в розмірі (3877,58+5816,80)=9694,38 грн.

Враховуючи вище викладене, колегія судів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного Рішення було неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, а відтак, відповідно до ст.ст. 315, ст. 317 КАС України, - оскаржуване Рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_9, - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року по справі № 815/2388/18 в частині відмови в задоволенні позову, - скасувати.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_9, - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу з єдиного внеску від 10.05.2018 року №Ф- на суму боргу 104006,32 грн.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року № яким збільшено суму грошового зобов'язання за військовим збором з підприємницької діяльності на суму 20640,95 грн., та штраф 5160,24 грн.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 10.05.2018 року №, яким збільшено суму податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 247691,43 грн., та штраф 61922,86 грн.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС в Одеській області №022099135 від 10.05.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску яким застосовані штрафні санкції на суму 13523,83 грн.

В решті Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року по справі № 815/2388/18 - залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області (код в , вул. Семінарська, буд.5, м. Одеса, 65044) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 (ідентифікаційний код НОМЕР_2, АДРЕСА_1) понесені судові витрати в розмірі 17694,38 грн. (у т.ч., 9694,38 грн. - витрати зі сплати судового збору, 8000 - витрати на правничу допомогу адвоката).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст Постанови складено - 27 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.