Справа № 826/11529/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві , в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо відмови в розгляді поданої 01.08.2017 р. заяви ОСОБА_5 щодо визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

-зобов'язати Державну міграційну службу України в м. Києві розглянути подану 01.08.2017 року заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 про визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та, як наслідок, не досліджено необхідності відповідача повторно розглянути заяву про визнання буженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо зазначені умови змінилися/появилися.

29 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Російської Федерації, народився в Грузії у місті Тбілісі, у подальшому, проживав у Російськії Федерації м. Москва, віросповідання - християнство, одружений, має трьох дітей, одна з яких, віком до 18-ти років, освіта середня, за професією реставратор, прибув до України легально повітряним транспортом 19.05.2016 р. Під час звернення з позовом до суду першої інстанції іноземець перебував у Київському СІЗО №13.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за №Р-1016-16 від 17.06.2016 р., причиною свого небажання повернення на територію Російської Федерації позивач вказав, що, у разі повернення на територію Російської Федерації, йому та його сім'ї загрожує кримінальне переслідування та навіть смерть.

За результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Єфімова А.Г., встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, на підставі чого Державною міграційною службою України прийнято наказ №377 від 12.07.2016 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_5.

Позивачу вручено повідомлення №164 від 12.07.2016 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - повідомлення №164), що підтверджується копією розписки від 21.07.2016 р. В повідомленні №164 зазначено, що, відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказу №377 від 12.07.2016 р., Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_5 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відповідно до частини 1 статті 1 вказаного Закону.

Скориставшись правом на адміністративне (досудове) оскарження наказу, адвокатом Кравцовим С.В., що діяв в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_5, подано відповідну скаргу до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, яка зареєстрована 27.07.2016 р. за №35814/0-16.

За результатами розгляду скарги, Державною міграційною службою України складено висновок о/с№2016KYIV0049 від 02.09.2016 р. та прийнято рішення №43-16 від 06.09.2016 р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 оскаржив до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2017 р. у справі №826/15462/16 у задоволенні позову відмовлено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва - без змін.

В подальшому, як вбачається з матеріалів справи, громадянин Російської Федерації ОСОБА_5 повторно 01.08.2017 р. звернувся до управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі положення пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Головним управлінням державної міграційної служби України в місті Києві направлено позивачу лист №8001.12-9012/80.16-17 від 01.09.2017 р. про надання інформації, в якому зазначено, що подана заява ОСОБА_5 не може бути розглянута, оскільки не закінчена процедура про визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до заяви від 29.06.2016 р. та триває процедура розгляду оскарженої заяви у суді.

Позивач, не погоджуючись з інформацією викладеною в листі №8001.12-9012/80.16-17 від 01.09.2017 р., вважаючи дану відповідь необґрунтованою, та такою, що порушує права та охоронювані законом інтереси, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11р. N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Відповідно до п. 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

У своїй заяві до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка зареєстрована за №Р-1016-16 від 17.06.2016 р., причиною свого небажання повернення на територію Російської Федерації позивач вказав, що у разі повернення на територію Російської Федерації йому та його сім'ї загрожує кримінальне переслідування та навіть смерть.

Так, за результатами вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підсумовуючи висновок головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту Єфімова А.Г., встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні, на підставі чого, Державною міграційною службою України прийнято наказ №377 від 12.07.2016 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_5

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач 17.06.2016 р. звернувся до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, причиною свого небажання повернення на територію Російської Федерації позивач вказав, що у разі повернення на територію Російської Федерації йому та його сім'ї загрожує кримінальне переслідування та навіть смерть.

Відповідно до повідомлення №164 від 12.07.2016 р., позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зазначено, що, відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказу №377 від 12.07.2016 р. Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві ОСОБА_5 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з очевидною необґрунтованістю заяви, відсутністю побоювань стати жертвою переслідувань за знаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, відповідно до частини 1 статті 1 вказаного Закону.

Обставини, які можуть загрожувати життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до ОСОБА_5 смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, визначені частиною 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Як зазначалося, адвокатом Кравцовим С.В., що діє в інтересах громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 подано відповідну скаргу до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, яка зареєстрована 27.07.2016 р. за №35814/0-16.

Державною міграційною службою України складено висновок о/с№2016KYIV0049 від 02.09.2016 р. та прийнято рішення №43-16 від 06.09.2016 р. про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У звязку із чим, позивач оскаржив вказане рішення до суду. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.07.2017 р. у справі №826/15462/16 у задоволенні позову щодо визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №43-16 від 06.09.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 відмовлено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва - без змін.

Відповідно до частини 5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пункті 1 чи пункті 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 826/15462/16.

Із вказаного рішення вбачається, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Тобто, вказаною нормою встановлено вичерпний перелік підстав за яких центральний орган виконавчої влади може відмовити у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що 01.08.2017 р. позивач повторно звернувся до управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі положення пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В силу частини 12 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими Наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі по тексту - Правила №649).

В силу пункту 2.1 Правил №649, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: встановлює особу заявника; реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку; перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; проводить дактилоскопію заявника; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи; роз'яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Відповідно до п 2.2 Правил №649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Пунктом 2.4 Правил №649 визначено, що у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, за наслідками розгляду вищевказаної заяви позивача, Головним управлінням державної міграційної служби України в місті Києві направлено позивачу лист №8001.12-9012/80.16-17 від 01.09.2017 р., в якому зазначено, що подана заява ОСОБА_5 не може бути розглянута, оскільки не закінчена процедура визнання позивача біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до заяви від 29.06.2016 р. та триває процедура розгляду оскарженої заяви у судді.

В даному випадку, ОСОБА_5 в повторній заяві від 01.08.2017 р. вказав підстави надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, аналогічні підставам викладеним у заяві поданій позивачем, що зареєстрована відповідачем 17.06.2016 р.

Так, у повторній заяві про надання статусу біженця в Україні позивачем не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, колегія суддів враховує те, що, станом на час звернення позивача із заявою, процедура про визнання біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту не була завершена.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що Головним управлінням державної міграційної служби України в м.Києв правомірно та обґрунтовано відмовлено позивачу у прийнятті заяви від 01.08.2017 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій щодо відмови у задоволенні вимог позивача про визнання неправомірними дій Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві щодо відмови в розгляді поданої 01.08.2017 р. заяви ОСОБА_5 про визнання особи такою, що потребує додаткового захисту та зобов'язання Державну міграційну службу України в м. Києві розглянути подану 01.08.2017 року заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_5 про визнання особи такою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 року.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В. .

Повний текст постанови виготовлено 25.02.2019 року