Справа № 826/15985/18
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2019 року 15:55 № 826/15985/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Каракашьяна С.К., при секретарі судового засідання Мині І.І., за участі представників сторін: від позивача - Бєлкін Л.М., від відповідача - Марченко В.М. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управлінням активами та адміністрування пенсійних фондів «Українські фонди»
доНаціональної комісії з цінних паперів та фондового ринку
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управлінням активами та адміністрування пенсійних фондів «Українські фонди» (далі-позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (далі- відповідач), в якому просить суд: «визнати протиправним та нечинним рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23.07.2013 №1281 у частині пункту 1 глави 1, пункту 11 глави 3 розділу ІІ Ліцензійних умов провадження професійної діяльності на фондовому ринку (ринку цінних паперів) - діяльності з управління активами інституційних інвесторів (діяльності з управління активами), затверджених вказаним рішенням, у частині такого формулювання пункту 1 глави 1 та пункту 11 глави 3 «здійснює діяльність відповідно до вимог законодавства України з урахуванням особливостей, передбачених Законами України «Про інститути спільного інвестування», «Про недержавне пенсійне забезпечення», і нормативно-правових актів Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку і Комісії з цього питання».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункт 1 глави 1 та пункт 11 глави 3 розділу ІІ Ліцензійних умов в частині включення до Ліцензійних умов загальної норми про дотримання «законодавства» та нормативно-правових актів Комісії, на думку позивача, суперечать нормам Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» і підлягають визнанню у цій частині протиправними та нечинними.

Відповідачем позовні вимоги заперечуються з огляду на правомірність прийнятого рішення та відсутність порушення прав позивача оскаржуваним актом. Також відповідачем заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з огляду на недодержання позивачем строку звернення з відповідним позовом до суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статей 3, 4, пункту 30 частини другої статті 7, пунктів 2-5, 13, 20, 33 статті 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», статей 16, 18, 26, 27, 27-1, 27-2 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», статті 32 Закону України «Про інститути спільного інвестування (пайові та корпоративні інвестиційні фонди)», статті 39 Закону України «Про недержавне пенсійне забезпечення», статті 85 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», статей 8, 9, 21 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та інших нормативно-правових актів, що регулюють провадження діяльності з управління активами інституційних інвесторів, визначають кваліфікаційні, організаційні, технологічні та інші спеціальні вимоги, необхідні для провадження зазначеного виду професійної діяльності на фондовому ринку розроблено Ліцензійні умови провадження професійної діяльності на фондовому ринку (ринку цінних паперів) - діяльності з управління активами інституційних інвесторів (діяльності з управління активами) (далі - Ліцензійні умови), затверджені рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 23.07.2013 №1281, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 вересня 2013 року за №1576/24108, опубліковано в Офіційному віснику України 2013 р., №76, стор. 373.

Так, Ліцензійні умови встановлюють порядок видачі ліцензії на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з управління активами інституційних інвесторів (діяльності з управління активами), порядок зупинення дії та анулювання такої ліцензії, умови отримання ліцензії та провадження зазначеного виду професійної діяльності.

Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу ІІ Ліцензійних умов, компанія з управління активами створюється у формі акціонерного товариства або товариства з обмеженою відповідальністю та здійснює діяльність відповідно до вимог законодавства України з урахуванням особливостей, передбачених Законами України «Про інститути спільного інвестування», «Про недержавне пенсійне забезпечення», і нормативно-правових актів Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку і Комісії з цього питання.

Згідно пункту 11 глави 3 розділу ІІ Ліцензійних умов, ліцензіат здійснює діяльність відповідно до вимог законодавства України з урахуванням особливостей, передбачених Законами України «Про інститути спільного інвестування», «Про недержавне пенсійне забезпечення» і нормативно-правовими актами Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку і Комісії з цього питання.

Вважаючи формулювання вказаних пунктів Ліцензійних умов в частині загального відсилання до поняття «законодавство» таким, що не дає вичерпного переліку вимог, обов'язкових для виконання ліцензіатом та призводить до суб'єктивного тлумачення органами ліцензування вимог «законодавства», позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Щодо посилань позивача, відповідача відносно порушення прав позивача оскаржуваними формулюваннями пункту 1 глави 1, пункту 11 глави 3 розділу ІІ Ліцензійних умов та клопотання відповідача про залишення позову без розгляду з підстав пропуску звернення з позовом до суду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Як зазначає позивач, постановою Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 03.04.2018 №120-ЦА-УП-КУА товариству з обмеженою відповідальністю «Компанія з управлінням активами та адміністрування пенсійних фондів «Українські фонди» анульована ліцензія на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з управління активами АГ№580049.

Водночас, відповідач посилається на те, що позивач став суб'єктом відповідних правовідносин 23.12.2011, отримавши ліцензію на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з управління активами АГ №580049. Таким чином, на думку відповідача, позивач не був позбавлений права оскаржити рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 12.09.2013 №1576/24108 з моменти його прийняття щоб запобігти його застосування до себе.

При цьому, відповідачем не заперечується той факт, що позивач є учасником правовідносин щодо провадження професійної діяльності на фондовому ринку - діяльності з управління активами, порядок видачі ліцензії на провадження якої встановлюється саме спірними Ліцензійними умовами.

За таких обставин суд визнає, що наявність оскаржуваного визначення безпосередньо зачіпає права позивача.

При цьому, офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" надано в рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. "У справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес)", в якому зафіксовано тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес". Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України вказано, що поняття "охоронюваний законом інтерес", яке вживається в ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, позов позивача пов'язаний з наявністю у позивача права, яке позивач вважає порушеним.

Водночас, дія нормативно-правового акту, зокрема оскаржених окремих пунктів, зобов'язувала учасників відносин, на яких поширювалася їхня дія, дотримуватися їх як на дату набрання чинності актом, так і упродовж перспективної дії цього документа. Суб'єкт правовідносин, до якого буде застосований чи застосується цей акт, якщо вважатиме, що цей нормативний документ порушує або порушуватиме його права чи інтереси, за наявності відповідного обґрунтування, може оскаржити нормативно-правовий акт як відразу після часу набрання ним чинності, так і будь-коли й тоді, якщо нормативно-правовий акт чинний і продовжує регулювати певні відносини, внаслідок яких, з погляду суб'єкта правовідносин, відбувається порушення його прав та/чи законних інтересів.

Аналогічну позицію було висловлено Окружним адміністративним судом міста Києва у рішенні від 30 травня 2018 року, яке було залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року.

В постанові Верховного Суду від 14.02.2019 у справі №826/5493/16 (К/9901/14109/18) Суд зазначив, якщо суб'єкт правовідносин оскаржує нормативно-правовий акт по спливу певного проміжку часу від дати набрання ним чинності, але який є чинним, діючим і обов'язковий до застосування на час звернення суб'єкта правовідносин до адміністративного суду із позовною заявою, то звернення до суду такого суб'єкта не повинно розцінюватися як здійснене з порушенням порядку та строків, передбачених статтею 99, 100 КАС в редакції до 15 грудня 2017 року, оскільки вимога про порушення права негативною триваючою дією чинного нормативного-правового акта, яка для суб'єкта правовідносин є реальною, актуальною, об'єктивно обґрунтованою і шкідливою хоча б на етапі звернення до суду про його оскарження, не може визнаватись такою, що подана з пропуском строків звернення до суду за захистом порушеного права.

Щодо відповідності оскаржуваних положень актам вищої юридичної сили та правової визначеності оскаржуваних положень.

Відповідно до приписів статті 5 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» державне регулювання ринку цінних паперів здійснює Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку. Інші державні органи здійснюють контроль за діяльністю учасників ринку цінних паперів у межах своїх повноважень, визначених чинним законодавством.

Згідно статті 6 вказаного Закону Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку розробляє і затверджує нормативно-правові акти з питань, що належать до її компетенції, обов'язкові до виконання центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, учасниками ринку цінних паперів, їх об'єднаннями, контролює їх виконання.

Відповідно до пункту 13 статті 8 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку має право розробляти і затверджувати з питань, що належать до її компетенції, обов'язкові для виконання нормативні акти.

У відповідності до положень статті 3 Закону України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні» державне регулювання ринку цінних паперів здійснюється, зокрема, у формі видачі ліцензій на здійснення професійної діяльності на ринку цінних паперів та забезпечення контролю за такою діяльністю.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок» ліцензійні умови провадження професійної діяльності на фондовому ринку за її окремими видами, у тому числі вимоги до розміру статутного і власного капіталу, порядку його визначення, ліквідності, кваліфікаційні вимоги до фахівців професійного учасника фондового ринку, необхідні умови договорів, які укладаються під час провадження професійної діяльності на фондовому ринку, вимоги до приміщення, технічного та програмного забезпечення, вимоги щодо джерел походження коштів, за рахунок яких формується статутний капітал професійного учасника фондового ринку, інші вимоги та показники, що обмежують ризики професійної діяльності на фондовому ринку, встановлюються цим Законом, іншими законами України, що регулюють провадження окремих видів професійної діяльності на фондовому ринку, та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Згідно частини другої статті 9 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензійні умови та зміни до них розробляються органом ліцензування, що є центральним органом виконавчої влади, підлягають погодженню спеціально уповноваженим органом з питань ліцензування та затверджуються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, визначених законом.

З наведеного вбачається, що оскаржуваний акт було прийнято в межах повноважень відповідача, і судом не встановлено невідповідності його актам вищої юридичної сили.

При цьому, підставою для визнання акту незаконним має бути встановлена невідповідність цього акту актам вищої юридичної сили чи відсутність повноважень на його видання.

Натомість, мотивуючи позовні вимоги позивач вказує саме на формулювання спірних пунктів Ліцензійних умов, а саме на абстрактність поняття «законодавство», що може призвести до неоднозначного та суб'єктивного трактування.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Основного Закону України). Аналогічний положення закріплені у частині першій статті 6 КАС України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (частина друга статті 6 КАС України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен бути якісним, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що формулювання національного законодавства повинно бути достатньо передбачуваним, щоб дати особам адекватну вказівку щодо обставин та умов, за яких державні органи мають право вдатися до заходів, які вплинуть на їхні конвенційні права (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" (C.G. and Others v. Bulgaria, заява № 1365/07, пункт 39), "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, пункт 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, пункти 31 - 32), "Вєренцов проти України" від 11 квітня 2013 року (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, пункт 65)).

Суд погоджується з позивачем, що в даному випадку, якість нормативного акту породжує занадто багато інтерпретаційних сумнівів.

Однак, суд враховує, що згідно з вищезазначеними висновками ЄСПЛ саме роль суду полягає у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів, тобто якість нормативного акту має оцінюватися судом безпосередньо під час його застосування.

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом в постанові від 28.11.2018 у справі №826/14654/17 (К/9901/64446/18).

З огляду на зазначене, суд вважає, що якість акту та можливість його неоднозначного застосування не є підставою для його скасування, а посилання позивача на невідповідність вимогам Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» судом не вбачаються обґрунтованими.

Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку щодо відсутності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Українські фонди" відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 26.02.2019.

Суддя С.К. Каракашьян