Справа № 817/1437/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4600/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.

за участі секретаря судового засідання Болюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року (суддя - Зозуля Д.П., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 05 листопада 2018 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» 25.05.2018 звернулося до суду з позовом до начальника Управління Держпраці у Рівненській області Наконечного Ю.М. (протокольною ухвалою суду від 22.10.2018 замінено на належного відповідача - Управління Держпраці у Рівненській області) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 24.04.2018 №РВ30/980/000227/ТД-ФС. В обґрунтування позовних вимог вказує, що висновки відповідача про порушення позивачем законодавства про працю в частині фактичного допущення працівника ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів ДФС за встановленою формою до початку роботи працівника, не відповідають дійсності та є необґрунтованими, оскільки допуск працівника до роботи був здійснений на підставі укладеної цивільно-правової угоди, що свідчить про відсутність порушень та, як наслідок відсутність підстав для застосування штрафних санкцій.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі №817/1437/18 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені у позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, наголошує, що Управління Держпраці у Рівненській області не неділене повноваженнями на визнання укладених з виконавцем цивільно-правових договорів недійсними або визнавати їх трудовими чи на власний розсуд тлумачити їх умови. Вважає, що сторони договору (працедавець та працівник) вільні у своєму виборі щодо форми оформлення трудових відносин, та на власний розсуд вправі визначати вид договору, який між ними укладається. Також вказує, що постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 14 травня 2018 року у справі №564/751/18 справу про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 41 Кодексу законів про працю України щодо ОСОБА_3 (керівника ТОВ «Свиспан Лімітед») закрито у зв'язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення. Вважає, що суд першої інстанції зобов'язаний був врахувати висновки, викладені у вказаній постанові, при прийнятті оскаржуваного рішення у розглядуваній справі.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ТОВ «Свиспан Лімітед» з 07.02.2003 зареєстроване, як юридична особаза №0000115, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, яка знаходиться в матеріалах справи. Основним видом діяльності позивача є виробництво фанери, дерев'яних плит і панелей, шпону.

Начальником відділу нагляду в АПК та СКС 23.03.2018 складено службову записку на ім'я начальника Управління Держпраці у Рівненській області, в якій зазначено, що відповідно до пункту 19 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» до управління від ТОВ «Свиспан Лімітед» надійшли матеріали розслідування нещасного випадку, що стався о 02 год. 30 хв. 27.01.2018 із працівником, який виконує роботу за договором підряду в цеху підготовки техсировини ТОВ «Свиспан Лімітед» ОСОБА_2 Зазначено, що при розгляді матеріалів розслідування (акт Н-5), в межах компетенції відділу нагляду в АПК та СКС, встановлено, що нещасний випадок, що стався 27.01.2018 із працівником, який виконує роботу за договором підряду ОСОБА_2, комісією розслідування нещасного випадку встановлено факт наявності трудових відносин (використання найманої праці) між потерпілим та ТОВ «Свиспан Лімітед». Також зазначено, що згідно пункту 14 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві» визначення факту встановлення трудових відносин не належить до повноважень комісії розслідування нещасного випадку.

Заступником начальника управління 02.04.2018 складено службову записку на ім'я начальника Управління Держпраці у Рівненській області у якій зазначено про необхідність у відповідності до «Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю» прийняти рішення про доцільність проведення інспекційного відвідування ТОВ «Свиспан Лімітед».

Відповідно до наказу Управління Держпраці у Рівненській областівід 02.04.2018 №224 «Про інспекційне відвідування з питань додержання законодавства про працю у ТОВ «Свиспан Лімітед» та направлення на інспекційне відвідування від 02.04.2018 №200-Н/09-27 посадовими особами відповідача у період з 03.04.2018 по 04.04.2018 проведено інспекційне відвідування ТОВ «Свиспан Лімітед», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю від 04.04.2018 №РВ30/980/АВ.

Відповідно до вищевказаного акта перевірки інспекторами встановлено порушення ТОВ «Свиспан Лімітед» частини першої статті 21, частини першої та третьої статті 24 КЗпП.

На підставі висновків акту перевірки, 24.04.2018 начальником Управління Держпраці у Рівненській області прийнято постанову №РВ30/980/000227/ТД-ФС про накладення на ТОВ «Свиспан Лімітед» штрафу в розмірі 111690,00 грн, на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів ДФС.

Вважаючи оскаржуване рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положення про Державну службу України з питань праці, затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 (далі - Положення №96).

Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (пункт 1 Положення №96).

Пунктом 2 Положення № 96 передбачено, що Держпраці у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 7 Положення №96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідач, Управління Держпраці у Рівненській області є суб'єктом владних повноважень - територіальним органом Державної служби України з питань праці, який забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю на території Рівненської області.

Правові та організаційні засади, основні принципи контролю за додержанням законодавства про працю визначаються Конвенцією Міжнародної організації праці №81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, що ратифікована Законом України від 08.09.2004 №1985-IV.

Згідно з частиною першою статті 12 Конвенції інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються, і зокрема: i) наодинці або в присутності свідків допитувати роботодавця або персонал підприємства з будь-яких питань, які стосуються застосування правових норм; ii) вимагати надання будь-яких книг, реєстрів або інших документів, ведення яких приписано національним законодавством з питань умов праці, з метою перевірки їхньої відповідності правовим нормам, і знімати копії з таких документів або робити з них витяги; iii) зобов'язувати вивішувати об'яви, які вимагаються згідно з правовими нормами; iv) вилучати або брати з собою для аналізу зразки матеріалів і речовин, які використовуються або оброблюються, за умови повідомлення роботодавцю або його представнику про те, що матеріали або речовини були вилучені або взяті з цією метою.

Відповідно до статті 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Процедура здійснення державного нагляду (контролю) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначена «Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України» (далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів. Відтак, відповідач, як територіальний орган Держпраці, наділений правом проводити заходи державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності позивача з питань, віднесених до його компетенції, зокрема у формі інспекційних відвідувань.

Відповідно до підпункту 3 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 19 Порядку №295 передбачено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Відповідно до пункту 20 цього ж Порядку №295, акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об'єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об'єкта відвідування. (пункт 20 Порядку №295).

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об'єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності (пункт 27 Порядку №295).

«Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. Отже, підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки порушення законодавства про працю зафіксовані в акті перевірки.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 3, 4 Порядку №509).

Відповідно до пункту 6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктом 7 Порядку №509 передбачено, що справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу. Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. У разі надсилання примірника постанови поштою у матеріалах справи робиться відповідна позначка (абзац 2, 4 пункту 8 Порядку №295).

Щодо порушень встановлених під час інспекційного відвідування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у справі, що розглядається, є визначення наявності або відсутності ознак трудових правовідносин між ТОВ «Свиспан Лімітед» та громадянином ОСОБА_2

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Частиною 1 статті 3 КЗпП передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 Цивільного кодексу України, згідно частини 1 якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Відповідно до статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм випливає висновок про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами, тобто нормами КЗпП України та інших актів трудового законодавства, що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг (підрядника) у цивільно-правових відносинах визначається сторонами у договорі або чинним законодавством України, зокрема нормами Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи встановлено, що між ТОВ «Свиспан Лімітед» (Замовник) та фізичною особою ОСОБА_2 (Підрядник) укладено договір підряду від 13.01.2018 №16, відповідно до умов якого Підрядник зобов'язується на свій ризик виконати за завданням Замовника таку роботу: виконання допоміжних та підсобних робіт по забезпеченню підприємства тріскою, регулювання рівномірної подачі лісосировини на транспортери. Замовник зобов'язується прийняти та провести оплату за виконану роботу. Згідно із підпунктом 1.2 пункту 1 Договору строк виконання роботи 13.01.2018-31.03.2018. Відповідно до розділу 2 Договору винагорода за виконану роботу встановлюється сторонами у розмірі 6211 грн. Остаточна вартість виконаних робіт визначається у Акті здачі-приймання виконаних робіт. Оплата виконаної Підрядником роботи проводиться Замовником після остаточної здачі роботи не пізніше 07 числа місяця, що слідує за місяцем закінчення роботи. Підставою для проведення оплати є складений і підписаний сторонами Акт здачі-приймання виконаних робіт.

Як видно із цивільно-правового договору підряду від 13.01.2018 №16, укладеного між позивачем та ОСОБА_2, його предметом є виконання допоміжних та підсобних робіт по забезпеченню підприємства тріскою, регулювання рівномірної подачі лісосировини на транспортери. Так, із змісту розділу першого вказаного договору його предметом є процес праці, а не її кінцевий результат. При цьому, в укладеному договорі не визначається обсяг наданих послуг, а обумовлюється у вигляді зобов'язання виконувати певні роботи.

В самому договорі не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо та не передбачено будь-якого кінцевого результату.

Також суд враховує те, що жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню, які повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться в даному договорі і відомостей щодо того, який саме конкретний результат (об'єм) роботи повинен передати Підрядник Замовникові.

Суд також звертає увагу, що зазначені у цивільно-правовому договорі послуги відносяться до робіт постійного характеру виконання у місці здійснення підприємницької діяльності позивача.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

При цьому за договором про надання послуг оплачується не процес праці, а її результати, котрий визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата.

Підпунктом 1.4 пункту 1 договору передбачено, що відповідальною особою від імені Замовника за організацію роботи, контроль за безпечним веденням робіт, за приймання робіт, збереження машин і механізмів, робочого обладнання і інвентарю та інших товарно-матеріальних цінностей, що надаються для виконання робіт за цивільно-правовими договорами є ОСОБА_4

Також, договором підряду передбачено, що Підрядник зобов'язаний при виконання обумовленої цим договором роботи дотримуватись та виконувати чинні нормативно-правові акти з питань охорони праці та пожежної безпеки, та інші внутрішні нормативно-правові акти Замовника. Більше того, у розділі 3 Договору міститься положення, у відповідності до якого Підрядник несе відповідальність за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Разом з тим, ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді першої інстанції було підтверджено, що він дотримувався правил внутрішнього трудового розпорядку, зокрема, робочого часу і часу відпочинку (час початку і закінчення робочого дня (зміни), обідньої перерви, тривалості робочого дня (зміни) та робочого тижня встановленого на ТОВ «Свиспан Лімітед».

Також, судом першої інстанції встановлено, що ТОВ «Свиспан Лімітед» було забезпечено умови праці ОСОБА_2, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, а саме спецодягом (спецвзуттям) та інструментом. У ході трудової діяльності ОСОБА_2 підпорядковувався відповідним посадовим особам, а саме начальнику цеху по переробці технологічної сировини ОСОБА_4, майстру цеху по переробці технологічної сировини ОСОБА_6, який проводив усні передзмінні інструктажі з охорони праці та допускав його до виконання робіт, а також оператору рубального верстата «UTS-1000» ОСОБА_5, який безпосередньо організовував роботу працівника.

Наданий позивачем на підтвердження позовних вимог акт приймання робіт від 27.01.2018 не може слугувати беззаперечним доказом існування між ТОВ «Свиспан Лімітед» та ОСОБА_2 цивільно-правових відносин, оскільки такий містить лише загальне визначення наданих Виконавцем Замовнику робіт, а саме: «виконання допоміжних та підсобних робіт по забезпеченню підприємства тріскою, регулювання рівномірної подачі лісосировини на транспортери», без конкретизації змісту та обсягу наданих послуг.

Таким чином, вказаний вище договір підряду погіршує становище працівника у порівнянні із законодавством про працю та відповідно до статті 9 КЗпП України вважається недійсним.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно частини 3 статті 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За наявності ознак, притаманних трудовим відносинам, повинен укладатися трудовий договір, а не цивільно-правовий договір.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що відносини, які виникли згідно договору підряду від 13.01.2018 №16, укладеного між ТОВ «Свиспан Лімітед» та ОСОБА_2, мають ознаки трудових правовідносин, до нього необхідно застосовувати норми трудового законодавства.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Виходячи з системного аналізу норм права, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що позивачем допущено порушення законодавства про працю, а саме частини третьої статті 24 КЗпП, тому постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 24.04.2018 №РВ30/980/000227/ТД-ФС, згідно з якою на позивача накладено штраф у розмірі 111690 грн., винесена відповідачем правомірно.

Аналогічна правова позиція при вирішенні подібних спорів викладена в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, позивачем не доведено правомірність своїх дій, а відповідачем на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його заперечення, відтак позовні вимоги ТОВ «Свиспан Лімітед» є не обґрунтованими та до задоволення не підлягають.

У поданій апеляційній скарзі позивач покликається на постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 14 травня 2018 року у справі №564/751/18 та вказує, що даним рішенням встановлено, що у договорі підряду від 13.01.2018 №16 умови щодо підлягання ОСОБА_2 правилам внутрішнього трудового розпорядку відсутні, а отже, зазначений договір є цивільно-правовим, а не трудовим в розумінні частини першої статті 21 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, який такі доводи позивача відхилив, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд враховує, що відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому, частиною сьомою вказаної статті передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Вказаною нормою КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною шостою статті 78 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням стосовно особи відповідно до якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Водночас, апеляційний суд наголошує, що передбачене частиною шостою статті 78 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною шостою статті 78 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 90 КАС України. Якщо суд дійде висновку про те, що певні факти у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Враховуючи зазначене, суд під час розгляду даної справи, на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно кваліфікувати поведінку позивача і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати певні факти, встановлені у рішенні по справі №564/751/18 преюдиційними для даного спору.

Безпідставним та цілком необґрунтованим є покликання позивача на положення пункту 6 частини другої статті 232 КЗпП України, якою визначено перелік трудових спорів, що підлягають безпосередньому розглядові у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах, оскільки даною нормою визначено підсудність певних категорій трудових спорів. Жодного прямого чи опосередкованого відношення до правовідносин у розглядуваній справі, дана норма законодавства не має. Доводи скаржника в частині того, що суб'єктом оскарження наявності факту оформлення трудових відносин у разі виконання роботи без укладення трудових функцій є не Управління Держпраці у Рівненській області, а працівник - ОСОБА_2 не відповідають дійсності та спростовуються приписами чинного законодавства України, зокрема, статтею 265 КЗпП України, якою передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), яка настає в імперативному порядку, лише у разі встановлення посадовими особами відповідного органу обставин щодо допущення працівника до роботи без оформлення трудового договору, незалежно від наявності чи відсутності заяви працівника, з яким такий договір не укладено. Відповідні доводи позивача є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Свиспан Лімітед» залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 27 лютого 2019 року.