Справа № 809/1070/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3300/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року (суддя першої інстанції Микитюк Р.В., м. Івано-Франківськ),

В С Т А Н О В И В :

20 червня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі - Коломийське ОУПФУ Івано-Франківської області) про визнання незаконною відмови щодо врахування періоду роботи з 01.09.1984 по 30.06.1985 до стажу роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років та зобов'язання зарахувати зазначений період відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначити пенсію з дня звернення, а саме з 20 грудня 2017 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року позов задоволено повністю. Визнано відмову Коломийського об`єднаного управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області у врахуванні ОСОБА_1 період її роботи з 01.09.1984 по 30.06.1985 до стажу на посадах, робота на яких дає право призначення пенсії за вислугу років неправомірною. Зобов`язано Коломийське об`єднане управління пенсійного фонду України Івано-Франківської області зарахувати ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1984 по 30.06.1985 в стаж роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та призначити пенсію з дня звернення, а саме з 20 грудня 2017 року.

Із таким рішенням суду не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, просить його скасувати та постановити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування вимог зазначає, що так як посада музичного керівника не передбачена в Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а посада керівником вокального гуртка (дівчат) є роботою за сумісництвом (суміщенням), то відсутні законні підстави для врахування позивачу в спеціальний стаж роботи спірного періоду роботи.

Представники сторін у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.12.2017 ОСОБА_1 звернулась до Коломийського ОУПФУ Івано-Франківської області із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно з п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 7).

Коломийським ОУПФУ Івано-Франківської області листом від 26 березня 2018 року №4333/031 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, у зв`язку з відсутністю необхідного стажу по спеціальності, оскільки період роботи з 01.08.1984 по 03.09.1985 в Коломийському СПТУ №10 на посаді музичного керівника, а також за суміщенням керівником вокального гуртка (дівчат) до спеціального стажу не враховано, так як посада музичного керівника не передбачена в Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (а.с. 26).

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач оскаржила його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності свого рішення.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років, та після цієї дати: з 1 квітня 2017 року по 31 березня 2018 року - не менше 26 років 6 місяців.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено - основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року № 909 затверджено Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років.

Згідно із приміткою 2 Переліку робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності та відомчої підпорядкованості закладів і установ.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Переліку посад педагогічних, науково-педагогічних працівників» №963 від 14.06.2000 визначено, що викладачі всіх спеціальностей включені до переліку посад педагогічних працівників, в тому числі й керівник гуртка.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, ОСОБА_1 працювала у період з 01.09.1989 по 02.01.1996 - на посаді викладача по класу фортепіано музично-педагогічного відділу Коломийського педагогічного училища; з 03.01.1996 по 31.08.1999 - на посаді викладача Коломийського індустріально-педагогічного технікуму; з 01.09.1999 по 01.04.2003 - на посаді викладача Коломийського педагогічного коледжу Прикарпатського університету ім. В. Стефаника; з 19.09.2005 по 30.06.2006 - на посаді викладача Коломийського педагогічного коледжу Прикарпатського університету ім. В. Стефаника; з 01.09.2006 по 31.12.2013 - на посаді викладача Коломийського педагогічного коледжу; з 01.01.2014 по 19.12.2017 - на посаді викладача Коломийського педагогічного коледжу Івано-Франківської обласної ради, а також те, що з 01.08.1984 по 05.09.1985 працювала на посаді музичного керівника в Коломийському СПТУ №10.

Отже, відповідачем не оспорюється стаж позивача 25 років 8 місяців 3 дні.

Щодо покликань апелянта на те, що відсутні підстави для зарахування стажу роботи за сумісництвом, то такі не заслуговують на увагу з урахуванням наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу законів про працю України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

За правилами ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсія за вислугу років відноситься до трудових пенсій.

Статтею 3 цього Закону передбачено, що право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів (далі іменуються - підприємства та організації, якщо не обумовлено інше), - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Так, згідно зі ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Отже, у зазначених нормативно-правових актах відсутнє застереження щодо призначення пенсії за вислугу років працівникам освіти виключно з урахуванням стажу за основним місцем роботи, таке право надається і гарантується особі за виконання специфічної роботи, що в даному випадку підтверджується записами трудової книжки позивача.

З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що в період з 01.09.1984 по 30.06.1985 позивач працювала керівником вокального гуртка, що підтверджується витягом з наказу №166 а по СПТУ №10 від 29.08.1984, листом Коломийського індустріально-педагогічного технікуму від 13.03.2018 №224, що дає підстави для зарахування зазначеного періоду роботи до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років.

Відсутність запису в трудовій книжці позивача про виконання такої роботи за сумісництвом не спростовує факту наявності такого стажу, оскільки відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110, запис відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 303/241/17-а.

Згідно записів трудової книжки позивач з 01.08.1984 по 05.09.1985 працювала на посаді музичного керівника в Коломийському СПТУ №10.

Крім того, позивачем надано довідку №224 від 13.03.2018, видану Коломийським індустріально-педагогічним технікумом, в якій зазначено, що позивач згідно наказу №151 «а» від 31.07.1984 працювала на посаді музичного керівника в Коломийському СПТУ №10 з 01.08.1984 по 05.09.1985 (наказ №204 від 03.09.1985) та працюючи музичним керівником, згідно пункту VI наказу по училищу №166 «а» від 29.08.1984, призначена керівником вокального гуртка (дівчат) за суміщенням з 01.09.1984 по 30.06.1985 в кількості 38 годин на 1984-1985 навчальний рік (а.с. 20-21, 23).

Зарахування роботи на посаді викладача (у тому числі й у позашкільному закладі освіти) до спеціального педагогічного стажу не ставиться в залежність від того, було це основним місцем роботи особи чи за сумісництвом.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 876/5312/17.

Враховуючи наведене, у позивача наявний необхідний спеціальний стаж роботи за переліком, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії за вислугу років, як працівнику освіти відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Коломийського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 809/1070/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді І. В. Глушко
В. Я. Макарик
Повний текст постанови складено 25 лютого 2019 року.