Справа № 540/160/19
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/160/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Хом'якової В.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання рішення від 09.08.2018 р. № 5679/0-2272/0/95-18,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, викладене у листі від 09.08.2018 року за вих. № 5679/0-2272/0/95-18;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га, розташованої на території Верхньосірогозької сільської ради Нижньосірогозького району Херсонської області із земель державної власності, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0 га, розташованої на території Верхньосірогозької сільської ради Нижньосірогозького району Херсонської області. За розглядом його заяви, листом від 09.08.2018 №5679/0-2272/0/95-18, позивачу було повідомлено, що ще розпорядженням голови Нижньосірогозької районної державної адміністрації Херсонської області від 31.07.2006 позивачу надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, а з часу такого прийняття минуло понад 12 років. Також, в листі від 09.08.2018 №5679/0-2272/0/95-18 позивачу запропоновано звернутися до Головного управління з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Позивач, розцінюючи згаданий лист як відмову, вважає її необґрунтованою, що і стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 28.01.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні). Також, з урахуванням того, що суд при відкритті провадження не визначав присутності сторін в судовому засіданні, не підлягало до задоволення клопотання ОСОБА_1 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.02.2019 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач зазначив, що з 01.01.2013 року набули чинності ряд законодавчих та нормативних актів, які суттєво змінюють процедуру набуття прав на землю, формування земельних ділянок та реєстрації прав на них. Пунктом 1 та 2 розділу І прикінцевих та перехідних положень Закону № 497-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (Закон набрав чинності з 07.07.2015). Прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення ВР АРК, РМ АРК, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою після погодження в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, підлягають затвердженню органом, який надав дозвіл на їх розроблення, та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Відповідач вказує, що згоду на розробку проекту землеустрою позивачем отримано 31.07.2006 , а до розроблення відповідного проекту землеустрою останній звернувся до землевпорядної організації лише в травні 2017 року. Так, розробивши необхідний проект землеустрою у 2017 році, позивач, замість затвердження його в порядку виконання вимог Закону № 497-VIII, звернувся до Головного управління із заявою від 23.07.2018. За результатами розгляду заяви, позивачеві було доведено, що згода на розроблення проекту землеустрою надавалась Нижньосірогозькою районною державною адміністрацією у Херсонській області, а тому, Головне управління не має законних підстав в задоволенні заяви позивача. На думку відповідача, позивачем були не виконані вимоги пункту 2 розділу 1 прикінцевих та перехідних положень Закону № 497-VIII щодо затвердження землевпорядної документації органом, який надав дозвіл на виготовлення відповідної документації, в частині несвоєчасного розроблення та не надання розробленого проекту землеустрою на затвердження до компетентного органу, протягом дії двох років, з моменту набрання чинності вищезазначеним Законом. Крім того, відповідач зазначив, що ним було запропоновано позивачу звернутися з відповідним клопотанням стосовно надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність з доданням графічних матеріалів по бажаному місце розташуванню земельної ділянки.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши норми законодавства, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 у 2006 році звернувся із заявою до Нижньосірогозької районної державної адміністрації Херсонської області про відведення йому земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність для ведення особистого селянського господарства із земель резерву та запасу, що розташовані в адміністративних границях Верхньосірогозької сільської ради.

За результатами розгляду вищевказаної заяви позивача 31 липня 2006 року головою Нижньосірогозької районної державної адміністрації Херсонської області прийняте розпорядження № 204-з, яким надано згоду позивачу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства із земель резерву та запасу Верхньосірогозької сільської ради.

Проект землеустрою погоджений ОСОБА_1 висновком експерта державної експертизи від 24.07.2017 року № 3081/82-17. Також, було сформовано земельну ділянку, внесено про неї відомості до Державного земельного кадастру України та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2.

Надалі, в липні 2018 року позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 2,0 га, йому у власність.

За результатами розгляду заяви, листом від 09.08.2018 №5679/0-2272/0/95-18 відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою та передачі позивачу земельної ділянки у власність, мотивуючи свою відмову фактично тим, що дозвіл на розробку проекту землеустрою надавала районна державна адміністрація, з тих пір минуло понад 12 років. Повноваження Головного управління щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності в рамках безоплатної приватизації розповсюджуються щоквартально не на всі земельні ділянки на території області, а виключно на 25 % від площі ділянок, право оренди на які було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталі. Також було запропоновано позивачу звернутись до Головного управління з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою в загальному порядку.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних обставин та приписів законодавства.

Закон України "Про землеустрій" визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

Земельні відносини в Україні, відповідно до статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 19 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення визначені як окрема категорія земель.

Відповідно до частини 3 статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Частиною 1 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно положень ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 123 Земельного кодексу України (діючої на момент звернення позивача для погодження проекту землеустрою) проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 186-1 Земельного кодексу України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.ч. 4,5 ст.186-1).

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації (ч. 6 ст. 186-1).

Згідно ч. 8 ст. 186-1 Земельного кодексу України, у висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Таким чином, законодавцем встановлено виключний перелік підстав, за наявності яких заявникові може бути відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В липні 2018 року, в порядку ч. 4 ст. 123, ст. 186-1 Земельного кодексу України, позивач звернувся до відповідача для погодження проекту землеустрою.

Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області надіслало на адресу позивача відмову, оформлену листом. Суд критично оцінює вказані в листі підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою, оскільки той факт, що дозвіл отриманий 12 років тому, та те, що повноваження Головного управління щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності в рамках безоплатної приватизації розповсюджуються щоквартально не на всі земельні ділянки на території області, а виключно на 25 % від площі ділянок, право оренди на які було продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталі, не є підставами для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на іншу підставу для відмови у задоволені заяви про затвердження проекту землеустрою, яка взагалі не була зазначена у листі-відповіді від 09.08.2018. Разом з тим і ця підстава для відмови , яка обгрунтована спливом строку, протягом якого позивач мав право подати на затвердження проект землеустрою, з посиланням відповідача на п.п.1 та 2 розділу І прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2015 №497-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо визначення складу, змісту та порядку погодження документації із землеустрою" (далі- Закон №497-VIIІ), судом не приймається до уваги з огляду на таке.

Вказаними нормами передбачено, що прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо створення нових та впорядкування існуючих землеволодінь і землекористувань зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом, а розроблені відповідно до цих рішень проекти землеустрою після погодження в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, підлягають затвердженню органом, який надав дозвіл на їх розроблення, та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

З аналізу змісту вказаної норми вбачається, що прийняті і не виконані до набрання чинності Закону №497-VIIІ рішення органів виконавчої влади (в нашому випадку - Розпорядження № 204-з від 31.07.2006) зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Проте, розпорядження № 204-з від 31.07.2006 є індивідуальним актом суб'єкта владних повноважень, яке видано на виконання владних управлінських функцій, стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк. В даному випадку вказане розпорядження в частині надання дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою є виконаним станом на дату надання позивачу такого дозволу (права на розробку документації), оскільки строк реалізації наданого позивачу права не обмежений в часі ані самим Розпорядженням, ані Законом, що діяв на момент виникнення даного права.

Окрім зазначеного, відповідно до положень ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, позивач, отримавши дозвіл на розробку землевпорядної документації, не обмежений в часі, мав безстрокове право щодо реалізації даного дозволу.

Якщо припустити, що п.п.1 та 2 розділу І прикінцевих та перехідних положень Закону №497-VIIІ встановлює граничний строк дії рішення про надання дозволу на розробку проекту двома роками з дня набрання чинності Законом №497-VIIІ, то слід враховувати наступне.

Статтями 22, 30 Закону України "Про землеустрій" встановлено, що рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку документації із землеустрою приймається виключно у строки та лише у випадках, передбачених цим Законом та Земельним кодексом України. Зазначене рішення надається безоплатно та має необмежений строк дії. Погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Тобто, у змісті наведених норм законів суд вбачає колізію норм права, а саме положень п.п. 1,2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №497-VIIІ та ст.ст. 22, 30 Закону України "Про землеустрій". У першому випадку позивач обмежений строком у два роки з дати набрання чинності Законом №497-VIII, а у другому - строк дії рішення необмежений. Слід зазначити, що обидва нормативно-правових акта є рівними за юридичною силою.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Посилаючись на відповідну практику, слід звернути увагу на рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України", у якому визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто, вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Застосовуючи названу концепцію до колізії, з якою зіткнувся суд, слід зробити висновок про те, що положення ст.ст. 22, 30 Закону України "Про землеустрій" в даному випадку є найбільш сприятливими для позивача, а тому саме ними має керуватись суд при вирішенні даного спору.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність відмови Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області у погодженні проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Що стосується позовної вимоги позивача з приводу зобов'язання повторно розглянути його заяву щодо затвердження проекту землеустрою на відведення земельної ділянки у власність, то суд зазначає, що оскільки у ході судового розгляду справи він дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою протиправно, а визначених законом підстав для такої відмови під час розгляду справи встановлено не було, то суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд зазначає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності рішення про відмову в задоволені заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, натомість позивач належними доказами підтвердив правомірність частини своїх вимог.

Судові витрати по справі розподілені відповідно до положень ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 2, 133, 241, 243-249 КАС, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, викладене у листі від 09.08.2018 року за вих. № 5679/0-2272/0/95-18.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області (73036, м. Херсон, вулиця Університетська, будинок 136-а, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, площею 2,0000 га, розташованої на території Верхньосірогозької сільської ради Нижньосірогозького району Херсонської області із земель державної власності, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_2, та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (73036, м. Херсон, вулиця Університетська, будинок 136-а, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П'ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 109020100