Справа № 2а-809/1186/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2019 року

м. Київ

справа №2а-809/1186/13-а

касаційне провадження №К/9901/5558/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 (головуючий суддя - Дякович В.П., судді: Іщук Л.П., Онишкевич Т.В.) у справі № 809/1186/13-а за позовом Дочірнього підприємства «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Дочірнє підприємство «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 29.12.2012 № та від 29.12.2012 № .

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 31.03.2015 позов задовольнив з підстави доведеності Дочірнім підприємством «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» реального характеру здійснених поставок.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.10.2015 постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015 скасував та прийняв нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Дочірнє підприємство «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» оскаржило його в касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 та залишити в силі постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 31.03.2015.

В обґрунтування своїх вимог Дочірнє підприємство «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме: статті 61 Конституції України, статей 203, 207, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, статей 180, 181 Господарського кодексу України, статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статей 7, 9, частини другої статті 71, частини четвертої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції).

При цьому зазначає, що фактичне виконання оспорюваних господарських операцій підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області проведено позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 по 30.09.2012, результати якої оформлено актом від 07.12.2012 № 11709/221/31292989.

За її наслідками відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпунктів 7.2.1, 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2, підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138, пунктів 198.1, 198.2 статті 198, пунктів 201.1, 201.4 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з неправомірним формуванням даних податкового обліку за здійсненими з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіал Альянс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віп-Трейд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Авитек груп ЛТД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Декос Альянс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віп Союз», Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофон», Товариством з обмеженою відповідальністю «Техно-Лайт», Приватним підприємством «Сітал», Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес Консалт», Товариством з обмеженою відповідальністю «МК-Візар», Товариством з обмеженою відповідальністю «Севконтакт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Номинус», Приватним підприємством «Оптима Консалтинг Плюс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віктрейд ЛТД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кассіда Прожектс» господарськими операціями з підстави їх фіктивного (удаваного) характеру.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.12.2012 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 626342,00 грн. за основним платежем та 72086,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та податкове повідомлення-рішення від 29.12.2012 № , згідно з яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 535807,00 грн. за основним платежем та 104499,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

За правилами підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Подібні за правовим регулюванням норми закріплено і в пункті 138.2 статті 138, підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктах 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Таким чином, валові витрати (витрати) для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) й ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатись на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкових (грошових) зобов'язань на підставі таких операцій.

Водночас наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в суді апеляційної інстанції) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У розглядуваному випадку суд апеляційної інстанції встановив, що представлені відповідачем документи свідчать про відсутність поставок товарно-матеріальних цінностей (інструментів) на адресу позивача від указаних вище постачальників, що, в свою чергу, дає підстави для висновку про те, що оспорювані правочини здійснені без мети настання реальних правових наслідків, а задекларовані Дочірнім підприємством «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» господарські операції є безтоварними.

Зокрема, Львівським апеляційним адміністративним судом з'ясовано, що контрагенти позивача не мали технічних можливостей для поставки активів на його адресу; посадові особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес Консалт» ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Декос Альянс» ОСОБА_2 заперечили свою участь у фінансово-господарській діяльності очолюваних ними юридичних осіб, що підтверджується ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 18.04.2013 у справі № 757/7371/13-к та від 03.10.2013 у справі № 757/20619/13-к відповідно, за якими цих осіб звільнено від кримінальної відповідальності за частиною першою статті 205 Кримінального кодексу України за нереабілітуючими підставами; Дочірнім підприємством «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» не представлено доказів, які б достеменно свідчили про рух товарно-матеріальних цінностей до нього від зазначених в акті перевірки постачальників.

Тобто, позивачем належними засобами доказування не підтверджено реальний (фактичний) характер господарських операцій, здійснених з Товариством з обмеженою відповідальністю «Тіал Альянс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віп-Трейд», Товариством з обмеженою відповідальністю «Авитек груп ЛТД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Декос Альянс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віп Союз», Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофон», Товариством з обмеженою відповідальністю «Техно-Лайт», Приватним підприємством «Сітал», Товариством з обмеженою відповідальністю «Прогрес Консалт», Товариством з обмеженою відповідальністю «МК-Візар», Товариством з обмеженою відповідальністю «Севконтакт», Товариством з обмеженою відповідальністю «Номинус», Приватним підприємством «Оптима Консалтинг Плюс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Віктрейд ЛТД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Кассіда Прожектс», що, в свою чергу, виключає можливість відображення таких операцій у його податковому обліку.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Дочірнього підприємства «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Інструмент-ІФ» Товариства з обмеженою відповідальністю «Тиса-3» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2015 у справі № 809/1186/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк