Справа № 826/9092/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ
19 лютого 2019 року № 826/9092/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І. за участю секретаря судового засідання Корніюк А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до третя особа Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі міжнародного пункту пропуску автомобільного сполучення "Краковець-Корчава", кордон України з Республікою Польша, військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2
провизнання протиправними дій
ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом звернувся ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України в особі міжнародного пункту пропуску автомобільного сполучення "Краковець-Корчава", кордон України з Республікою Польща, військової частини НОМЕР_1 третя особа ОСОБА_2 в якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними дії Державної прикордонної служби України (в особі військової частини НОМЕР_1 , засновником якого є Адміністрація Державної прикордонної служби України) на міжнародному автомобільному пункті пропуску автомобільного сполучення "Краковець-Корчава", кордон України з Республікою Польща, 10 листопада 2016р. в 22 год. 20 хв., які пов`язані із наданням відповідачем дозволу перетнути державний кордон між Україною та Республікою Польща ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована проживаючою по АДРЕСА_1 , з порушенням підпункту 4 п. 6 Правил перетинання державного кордону України, як особі перебуваючій під опікою, встановленою рішенням органу опіки і піклування - виконавчим комітетом Тернопільської міської ради від 13.04.2016р. № 296, без очного супроводу при перетинанні вказаного кордону разом із опікуном - громадянкою ОСОБА_4 , зареєстрованою проживаючою у АДРЕСА_2 та без оригіналу рішення органу опіки та піклування - виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13.04.2016р. чи його нотаріальним чином засвідченої копії.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при перетині державного кордону його донькою, ОСОБА_3 , 10.11.2016р. відповідачем не дотримано вимог законодавства щодо перевірки необхідного обсягу документів, що призвело до протиправного вивезення її за межі України.
Адміністрацією Державної прикордонної служби України подано відзив на адміністративний позов в якому зазначає, що жодних протиправних дій відносно позивача не вчиняло, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) також подано відзив на адміністративний позов в якому посилаючись на відсутність порушень при перетині державного кордону ОСОБА_3 додатково зазначає, що права позивача жодним чином не порушені, оскільки ОСОБА_1 визнаний батьком ІНФОРМАЦІЯ_3 та свідоцтво про народження в якому він зазначений батьком видане 25.03.2017р., а перетин державного кордону ОСОБА_3 відбувався ІНФОРМАЦІЯ_4 . Просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані учасниками справи документи і матеріали, заслухавши їхні пояснення, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Зобов`язано Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян внести зміни до актового запису про народження від 30 травня 2006 року № 1077, складеного Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану, записавши батьком ОСОБА_3 ОСОБА_1 .
Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017р. у справі № 607/10544/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року скасувати, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року залишити в силі.
25.03.2017р. позивачем отримано свідоцтво про народження ОСОБА_3 в графі "батько" якого зазначено ОСОБА_1 . (т. 1 а.с. 33)
Позивач звернувся з інформаційним запитом до Державної прикордонної служби України на яку отримав відповідь в якій повідомлено про те, що ОСОБА_3 10.11.2016р. о 22 год.20 хв. перетнула державний кордон України.
Позивач вважаючи протиправним перетин державного кордону його донькою, ОСОБА_3 , 10.11.2016р., звернувся до суду для захисту своїх прав.
Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням представників сторін, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний Суд України роз`яснив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.
Право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.
Відповідно до п. 8, 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду; відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
Отже, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав, свобод та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення її прав, свобод чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстави для задоволення позову відсутні.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у чинному законодавстві України право на судовий захист, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Отже, наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто внаслідок певних дій, рішень чи бездіяльності було порушено його права, свободи чи законні інтереси.
При цьому, суд наголошує на тому, що ні в адміністративному позові, ні в додаткових поясненням позивачем не зазначається в чому безпосередньо полягає порушення його прав, свобод та законних інтересів.
Судом встановлено, що оскаржувані дії мали місце 10.11.2016р., попри це позивач визнаний батьком 01.03.2017р. відповідно до ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017р. у справі № 607/10544/15-ц та свідоцтво про народження ОСОБА_3 в якому він зазначений батьком видане 25.03.2017р.
Таким чином, право позивача станом на момент виникнення спірних правовідносин не могло бути порушено.
Більше того, якщо порушення прав, свобод та законних інтересів є дійсним, а не уявним, то їх порушення внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів мало спричинити несприятливі, негативні наслідки для позивача. Належних та допустимих доказів на підтвердження настання таких наслідків для позивача до суду не надано.
Попри це, суд зазначає, що у листі Служби у справах неповнолітніх та дітей від 18.04.2017р. № 661/04-24.2 зазначено, що ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_3 з матір`ю ОСОБА_2 . Відповідно до інформації Міністерства закордонних справ України від 02.03.2017р. № 71/ВЗПД/14-269, ОСОБА_3 навчається у 5 класі УЗН "Відродження" м. Мадрид Королівство Іспанії з листопада 2016 року. (т. 1 а.с. 28-29)
Також, суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України, відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.
З матеріалів справи вбачається, що одним із відповідачів є Адміністрація Державної прикордонної служби України в особі міжнародного пункту пропуску автомобільного сполучення "Краковець-Корчава", кордон України з Республікою Польща, з огляду на що, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 6 ЗУ "Про державну прикордонну службу", Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону; Морська охорона, яка складається із загонів морської охорони; органи охорони державного кордону - прикордонні загони, окремі контрольно-пропускні пункти, авіаційні частини; розвідувальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, органи охорони державного кордону та інші органи, зазначені у частині першій цієї статті, є юридичними особами, мають печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в банках, у тому числі в іноземній валюті.
Згідно з п. 2 Положенням про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 серпня 2010 р. № 751, пункт пропуску через державний кордон - спеціально виділена територія на залізничних і автомобільних станціях, у морських і річкових портах, в аеропортах (на аеродромах) з комплексом будівель, споруд і технічних засобів, а також спеціально виділена акваторія у морських і річкових портах, де здійснюються прикордонний, митний та інші види контролю і пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів та іншого майна (далі - пункт пропуску).
З огляду на що, суд приходить до висновку про те, що такого органу, як міжнародний пункт пропуску автомобільного сполучення "Краковець-Корчава", кордон України з Республікою Польща, не існує в структурі Адміністрації Державної прикордонної служби України. Більше того, вимоги до такого відповідача позивачем не пред`явлені.
Одночасно, відповідно до ч. 1-3 ст. 7 ЗУ "Про державну прикордонну службу", Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, здійснює управління Державною прикордонною службою України, бере участь у розробленні та реалізації загальних принципів правового оформлення і забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції Державної прикордонної служби України, розробляє пропозиції, спрямовані на його вдосконалення, і в установленому порядку вносить їх на розгляд Президента України або Кабінету Міністрів України.
З метою ефективного виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, утворюються територіальні органи - регіональні управління.
Відповідно до п. 3, 4 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 р. № 533, основними завданнями Адміністрації Держприкордонслужби є:
1) реалізація державної політики у сфері охорони державного кордону, здійснення управління у сфері охорони державного кордону;
2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначеній сфері;
3) участь у розробленні та реалізації загальних принципів правового оформлення і забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні;
4) здійснення управління територіальними органами - регіональними управліннями, Морською охороною, органами охорони державного кордону, органами забезпечення, навчальними закладами та науково-дослідними установами (далі - органи Держприкордонслужби).
Адміністрація Держприкордонслужби відповідно до покладених на неї завдань:
1) узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції Адміністрації Держприкордонслужби, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правових актів міністерств та в установленому порядку подає їх Міністрові внутрішніх справ;
2) розробляє спеціальний механізм охорони державного кордону та суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні, визначає відповідно до законодавства порядок оперативно-службової діяльності органів Держприкордонслужби, їх підрозділів і несення прикордонної служби прикордонними нарядами, види практичних заходів, тактичних прийомів дій особового складу з протидії протиправній діяльності;
3) організовує охорону державного кордону на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, забезпечує дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму;
4) організовує в установленому законодавством порядку здійснення прикордонного контролю та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів і вантажів;
5) організовує контроль за додержанням режиму в пунктах пропуску через державний кордон;
6) приймає рішення щодо надання відповідно до законодавства дозволу на:
перетинання особами державного кордону в спрощеному порядку;
заходження іноземних військових кораблів у внутрішні води, на рейди та в порти України;
7) організовує охорону суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних осіб, фізичних осіб, міжнародних організацій;
8) координує діяльність військових формувань та відповідних правоохоронних органів, пов`язану із захистом державного кордону, а також діяльність державних органів, що здійснюють різні види контролю під час перетинання державного кордону або беруть участь у забезпеченні режиму державного кордону, прикордонного режиму і режиму в пунктах пропуску через державний кордон;
9) здійснює оперативно-розшукову діяльність та контроль за її провадженням органами Держприкордонслужби, взаємодіє в межах своєї компетенції з іншими органами, що провадять таку діяльність;
10) здійснює управління органами Держприкордонслужби, забезпечує їх бойову та мобілізаційну готовність;
11) бере участь в міжнародному співробітництві у сфері захисту державного кордону, укладенні міжнародних договорів України з прикордонних питань та з питань взаємних поїздок громадян, забезпеченні їх виконання, а також участь у розробленні проектів міжнародних договорів про реадмісію, організовує в установленому порядку залучення та використання міжнародної технічної допомоги;
12) організовує прикордонно-представницьку роботу відповідно до міжнародних договорів України;
13) співпрацює з іноземними дипломатичними і консульськими установами в питаннях, що належать до компетенції Держприкордонслужби і стосуються обмеження чи поновлення прав іноземців та осіб без громадянства;
14) підтримує в установленому порядку взаємодію з компетентними органами та військовими формуваннями іноземних держав, міжнародними організаціями з питань охорони державного кордону, протидії незаконній міграції, незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, транскордонній злочинності, контрабандній діяльності;
15) встановлює дійсні та умовні найменування органів Держприкордонслужби;
16) організовує роботу з підготовки пропозицій щодо вдосконалення діяльності пунктів пропуску через державний кордон;
17) забезпечує додержання вимог законодавства в процесі прийняття органами охорони державного кордону рішень про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства, затриманих у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону, виконання рішень адміністративного суду про примусове видворення таких осіб;
18) організовує запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким згідно із законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, їх виявлення, припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення відповідно до закону;
19) організовує інформаційно-аналітичну діяльність та оцінку ризиків в інтересах охорони державного кордону та суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні;
20) виявляє причини та умови, що призводять до порушень законодавства про державний кордон, вживає заходів для їх усунення;
21) бере участь у встановленому порядку в здійсненні державної охорони місць постійного і тимчасового перебування Президента України та посадових осіб;
22) вживає відповідно до законодавства особливих заходів для захисту військовослужбовців і працівників Держприкордонслужби від зазіхань на життя, здоров`я, честь, майно у зв`язку із службовою діяльністю та членів їх сімей;
23) організовує в межах повноважень, передбачених законом, закупівлю, накопичення та ефективне використання всіх видів озброєння і техніки, необхідних для охорони державного кордону, забезпечує їх експлуатацію, ремонт і зберігання;
24) розробляє вимоги до зразків озброєння і техніки, необхідних для охорони державного кордону, планує, організовує, бере участь у проведенні науково-дослідних, дослідно-конструкторських, будівельних та виробничих робіт у сфері своєї діяльності, здійснює контроль за якістю розробок і забезпечує проведення державних випробувань нових та модернізованих зразків озброєння і техніки;
25) виконує функції державного замовника з розроблення, виробництва, постачання, ремонту технічних засобів охорони державного кордону, іншого військового майна, виконання робіт та надання послуг;
26) організовує підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації особового складу Держприкордонслужби, бере участь у формуванні державного замовлення на підготовку фахівців у навчальних закладах;
27) забезпечує оснащення органів Держприкордонслужби озброєнням і технікою;
28) здійснює функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери її управління;
29) організовує забезпечення органів Держприкордонслужби матеріальними та іншими ресурсами, вживає заходів для забезпечення будівництва, реконструкції, експлуатації та ремонту житлового фонду, об`єктів військового призначення;
30) забезпечує відповідно до законодавства правовий і соціальний захист військовослужбовців, працівників Держприкордонслужби та членів їх сімей;
31) вживає заходів для розвитку ділових зв`язків з керівництвом органів прикордонної охорони інших держав, з якими укладено відповідні договори та угоди;
32) організовує інформаційно-роз`яснювальну роботу з питань охорони державного кордону, провадить редакційно-видавничу діяльність;
33) здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю Держприкордонслужби, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління;
34) забезпечує в межах повноважень, передбачених законом, здійснення заходів правового режиму воєнного стану;
35) здійснює інші повноваження, визначені законом.
Відповідно до с. 1 ст. 33 ЗУ "Про державну прикордонну службу", військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України самостійно приймають рішення в межах своїх повноважень, керуючись Конституцією і законами України, іншими нормативно-правовими актами та наказами прямих начальників. Наказ, який є явно злочинним, виконанню не підлягає. Посадові особи, які віддали такий наказ, несуть відповідальність і відшкодовують заподіяну внаслідок його виконання шкоду згідно із законом.
Отже, суд зазначає, що Адміністрацією Державної прикордонної служби України як центральним органом виконавчої влади не могли бути порушені права позивача, відповідно до обсягу своїх повноважень наведених вище.
Більше того, вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Державної прикордонної служби України саме (в особі військової частини НОМЕР_1 , засновником якого є Адміністрація Державної прикордонної служби України) не можуть вважатись належним способом захисту прав позивача, оскільки військова частина НОМЕР_1 є самостійною юридичною особою і діє згідно своїх повноважень відповідно до закону.
Одночасно, суд наголошує, що з адміністративного позову та додаткових пояснень позивача вбачається, що основною метою такого позову є повернення його дитини, а відтак беручи в сукупності всі доводи та факти, суд приходить до висновку про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх охоронюваних прав та інтересів законом.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що факти порушення прав, свобод, законних інтересів позивача внаслідок протиправних дій відповідачів, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду цієї справи, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки наданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивачів не підлягають задоволенню.
Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

Повний текст рішення виготовлений 28.02.2019р.