Справа № 522/17409/18
Суддя: Єршова Л. С.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року Приморський районний суд м. Одеси:

під головуванням судді Єршової Л.С.,

за участю секретаря судового засідання Радзімовської Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2 01.10.2018 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Приморського РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №81 від 04.08.2018 року про примусове повернення іноземця або особи без громадянства, прийняте у відношенні громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовна заява обґрунтована тим, 04.08.2018 року Приморським районним відділом у м.Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, було прийняте рішення №81 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязано його покинути територію України в термін до 13.08.2018 року та заборонено вїзд на територію України протягом трьох років (з 04.08.2018 року до 04.08.2021 року). Позивач не згоден з вищенаведеним рішенням і вважає, що воно прийнято з порушенням норм діючого законодавства, також вважає, що він законно перебував на території України та не порушував українського законодавства.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 08 жовтня 2018 року вказаний адміністративний позов був прийнятий до розгляду та відкрито провадження з призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Адвокат ОСОБА_4, який представляє інтереси позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, надавши заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити та слухати справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, що відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи. Відзив на позовну заяву відповідач не надавав.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Суд встановив, що 03.08.2018 року у Приморському РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, що знаходиться за адресою: м.Одеса вул. Градоначальницька, 33, було встановлено громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

03.08.2018 року Приморським РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області відносно ОСОБА_1 ОСОБА_2 було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 203 КУпАП, відповідно до якого ОСОБА_1 ОСОБА_2 порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме ухилився від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування на території України.

Згідно з рішенням № 81 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства вбачається, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушив правила перебування іноземців в Україні - ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Також вказаним рішенням позивача зобовязано покинути територію України в термін до 13.08.2018 року та заборонено вїзд на територію України протягом трьох років (з 04.08.2018 року до 04.08.2021 року)

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 04.08.2018 року покинув територію України.

Згідно з ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 статті 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «...іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)...».

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобовязані самостійно залишити територію України в строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

З метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Приморським районним відділом у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято рішення №81 про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при ухваленні рішення №81 від 04.08.2018 року не враховано тих обставин, що він не ухилявся від виїзду, що він мешкав за місцем проживання своєї громадської жінки, з якою хотів одружитися, що він прибув в Україну з метою навчання. Крім того, він збирався повернутися до ОСОБА_3 для поновлення строку паспорту громадянина ОСОБА_3 та після цього мав намір працевлаштуватися.

Проте, вказані посилання позивача не є підставою для проживання за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився.

Так, вирішуючи питання щодо законності прийнятого Приморським РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області рішення, суд враховує, що відповідно до вимог чинного законодавства України, особа в будь-якому разі не підлягає видворенню, якщо підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до якої, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров'ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Вказаний перелік підстав є вичерпним та таким, який не підлягає розширенню.

Крім того, згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань (надалі Закон № 3671-VI).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Проте, громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з відповідною заявою, а також із заявою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважав.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач не підпадає під дію статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а отже приймаючи рішення про примусове повернення позивача в країну походження, Приморський РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області діяв в межах наданих повноважень та у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення про примусове повернення з України відсутні.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-9, 72-77, 241-246 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, - відмовити.

На підставі ч. 2 ст. 271 КАС України копії рішення невідкладно надіслати учасникам справи.

Рішення суду може бути оскаржено до Пятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене та підписане 25 лютого 2019 року.

Суддя Л. С. Єршова