Справа № 826/8317/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2019 року № 826/8317/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доСлужби безпеки України
провизнання дій протиправним, зобов'язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Служби безпеки України про визнання дій відповідача в частині не врахування до календарної вислуги років часу роботи в УКДБ УССР по м. Києву та Київській області із 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р. включно незаконними та зобов'язання відповідача врахувати зазначений період часу до вислуги років у календарному обчисленні та здійснити виплату недоотриманої надбавки за вислугу років.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.07.2018 року суд визнав подану заяву і додані до неї матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі, яка буде розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Позовні вимоги мотивовані протиправним неврахуванням відповідачем до вислуги років позивача в УКГБ УРСР в період з 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р., оскільки на думку позивача, такі посади як друкарка, секретар-друкарка та інспектор, відносяться до посади військовослужбовця.

Відповідач в письмовому відзиві на позов вказав на відсутність правових підстав для врахування до календарної вислуги років часу роботи в УКДБ УССР по м. Києву та Київській області із 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала в Управлінні УКДБ УРСР по м. Києву та Київській області з 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р. включно на посадах: друкарки секретаріату Управління УКДБ УРСР по м. Києву та Київській області з 14.11.1984 р. по 25.12.1986 р.; секретаря - друкарки Жовтневого райвідділу Управління УКДБ УРСР по м. Києву та Київській області з 25.12.1986 р. по 28.04.1990 р.; інспектора 10 відділення Управління УКДБ УРСР по м. Києву та Київській області з 28.04.1990 р. по 16.03.1992 р.; старшого інспектора 4 напрямку інформаційно-аналітичного відділу Управління УКДБ УРСР по м. Києву та Київській області з 16.03.1992 р. по 05.08.1992 р.

Позивач вважаючи, що вказані посади, які вона займала у період з 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р. повинні зараховуватись до вислуги років військовослужбовця, звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про Службу безпеки України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» ( 2011-12 ), цього Закону, інших актів законодавства.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII).

За ст. 1 Закону №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Частиною 2 ст. 9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок і умови виплати надбавки за вислугу років (далі - надбавка) працівникам установ, закладів та функціональних підрозділів Центрального управління, регіональних органів та органів військової контррозвідки Служби безпеки України визначені Інструкцією про порядок виплати працівникам Служби безпеки України надбавки за вислугу років від 31.05.2007 р. № 402 (далі - Інструкція).

Як зазначено сторонами, відповідно до наказу Центрального управлінні Служби безпеки України від 10.04.20.18 р. № 515/ДСК «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2018 р. за № 512/31964, до вислуги років військовослужбовців для виплати їм надбавки за вислугу років зараховується в календарному обчисленні періоди (час) роботи на посадах офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, чи надстрокової служби (у тому числі виконуючим обов'язки і тимчасово виконуючим обов'язки) до присвоєння офіцерського звання, звання прапорщика, мічмана або зарахування на військову службу за контрактом (на надстрокову службу), якщо призначення на ці посади проведено наказами відповідних командирів (начальників) до 12.05.1992 р.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що позивач працювала в УКГБ УРСР в період з 14.11.1984 р. до 04.08.1992 р., на посаді друкарки, секретаря-друкарки та інспектора, проте перше офіцерське звання «лейтенант» присвоєно позивачу 05.08.1992 р., згідно наказу № 329-ос.

Відтак, враховуючи, що до 05.08.1992 р. позивач не займала посади офіцерського складу, вимоги наказу Центрального управлінні Служби безпеки України від 10.04.20.18 р. № 515/ДСК «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України» до ОСОБА_1 не застосовуються.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до частини 2 статті 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із меж заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача, а тому в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв'язку із відмовою у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 (01033, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) відмовити.

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко