Справа № 826/1238/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Огурцов О.П.,
судді: Арсірій Р.О., Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року Справа № 826/1238/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Бондаренка С.А.,

представника відповідача Пуленця А.С.,

представників третьої особи Левадного Р.С., Слободяна І.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року у справі

за позовом приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих

закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця»

до Кабінету Міністрів України,

треті особи, які не заявляють

самостійні вимоги

на предмет спору: Фонд державного майна України,

Адміністрація державної прикордонної служби України,

про скасування розпорядження,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Фонду державного майна України, Адміністрація Державної прикордонної служби України про скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 р. № 1062-р «Про передачу нерухомого майна в смт. Немирів до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірне майно рішенням господарського суду, яке набрало законної сили, визнано за Фондом державного майна України і що КМУ наділений повноваженнями на передачу нерухомого майна державної власності, яке перебуває в управлінні Фонду держмайна, до сфери управління Адміністрації ДПС, а також з того, що позивач прав на таке майно не має, а лише фактично його використовує.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що право власності на спірне майно визнано саме за Фондом держмайна, а не за КМУ, і саме Фонд може ним розпоряджатися, а не КМУ, а також що товариство продовжує бути фактичним власником майна, оскільки рішення господарського суду й досі не виконано і майно до Фонду держмайна не передано.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні в мотивувальній частині , виходячи з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Конституції України, Законами України «Про Кабінету Міністрів України» від 27.02.2019 р. № 794-VII (далі - Закон № 794-VII), «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2016 р. № 185-V (далі - Закон № 185-V), Положенням про порядок передачі об'єктів права державної власності, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.1998 р. № 1482 (далі - Положення № 1482).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 2 ст. 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У ч.ч. 1, 3, 4 ст. 5 КАС України закріплено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Пунктами 1, 5 статті 116 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України: забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об'єктами державної власності відповідно до закону.

Згідно з абз. 4 п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України у сфері економіки та фінансів здійснює відповідно до закону управління об'єктами державної власності.

Відповідно до ст. 1 Закону № 185-V управління об'єктами державної власності - це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 185-V об'єктами управління державної власності, зокрема, є майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

Частинами 1, 2 статті 5 Закону № 185-V встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об'єктами державної власності.

Згідно з п.п. 2, 4 Положення № 1482 об'єктами передачі згідно з цим Положенням є цілісні майнові комплекси підприємств, установ, організацій, їх структурних підрозділів.

Передача об'єктів права державної власності здійснюється за рішенням Кабінету Міністрів України - щодо об'єктів, визначених підпунктами «а» і «ґ» пункту 2 цього Положення.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання його протиправним, оскільки обов'язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, однією з обов'язкових умов для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 21.11.2018 р. у справі № 504/4148/16-а та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов'язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги і рішення суду першої інстанції та аналізуючи, відповідно принципу рівності, регламентованого статтею 8 КАС України, доводи всіх учасників судового процесу, колегія суддів встановила, що рішенням Господарського суду м. Львова від 21.02.2012 р. у справі № 5015/3898/11 було скасовано право власності ПАТ «Укрпрофоздоровиця» на майно санаторію «Немирів» Львівської області та визнано таке право за державою в особі Фонду державного майна України.

Постановами Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2015 р. та Вищого господарського суду України від 13.05.2015 р. зазначене рішення Господарського суду м. Львова від 21.02.2012 р. залишено без змін.

28.12.2016 р. Кабінетом Міністрів України прийнято розпорядження від 28.12.2016 р. № 1062-р «Про передачу нерухомого майна в смт. Немирів до сфери управління Адміністрації Державної прикордонної служби», яким Адміністрації ДПС передано майно санаторію Немирів Львівської області /Т.1 а.с. 6/.

24.01.2017 р. Комісією у складі уповноважених представників Державної прикордонної служби України та Фонду державного майна України, утвореною на підставі та для виконання вказаного Розпорядження КМУ, було складено акт приймання-передачі нерухомого майна в смт. Немирів, який 27.01.2017 р. затверджено Головою ДПС України /Т.1 а.с.221-223/.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) за Адміністрацією ДПС України зареєстровано право власності на таке майно /Т.1 а.с. 224-246/.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що з моменту набрання законної сили рішенням Львівського господарського суду у справі № 504/4148/16-а, тобто з 16.03.2015 р., право власності ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» на майно санаторію «Немирів» Львівської області було припинено і будь-яких інших речових прав на таке майно з вказаної дати у позивача не виникало, що підтверджується відомостями з Реєстру та не заперечувалося безпосередньо представником самого товариства в судовому засіданні.

У свою чергу, доводи апелянта про те, що він продовжує бути фактичним власником такого майна не ґрунтуються на нормах законодавства та не підтверджуються жодними належними і допустимими у розумінні ст.ст. 73, 74 КАС України доказами, а його твердження про те, що вказане вище рішення суду у справі № 504/4148/16-а й досі не виконано - спростовуються матеріалами справи і жодним чином не підтверджують наявності у ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» прав на спірне майно.

Проаналізувавши доводи апелянта щодо підстав звернення до суду з цим позовом, колегія суддів вважає, що наведені ним обставини не вказують на порушення оскаржуваним розпорядженням КМУ від 28.12.2016 р. № 1062-р його конкретних індивідуальних прав та охоронюваних законом інтересів і ним не доведено, що таке розпорядження КМУ взагалі якимось чином впливає безпосередньо на ПрАТ «Укрпрофоздоровиця».

При цьому, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію Конституційного Суд України, викладену в рішенні від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004, в якому КСУ розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Крім того, згідно з висновками КСУ, викладеними в рішенні від 14.12.2011 р. № 19-рп/2011 право на захист належить особі, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не доведено порушення його прав та охоронюваних законом інтересів оскаржуваним ним розпорядженням КМУ, що вказує на відсутність достатніх та необхідних підстав для задоволення даного адміністративного позову.

З огляду на це та з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у вказаній постанові, доводи апелянта щодо неправомірності такого розпорядження через відсутність у КМУ необхідних повноважень розпоряджатися майном санаторію «Немирів», апеляційним судом не приймаються.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене та проаналізувавши всі доводи апелянта, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено в задоволенні позовних вимог, однак неповно досліджено всі обставини справи, зокрема спір було розглянуто щодо санаторію «Лермонтовський» в м. Одесі, а не щодо санаторію «Немирів» у Львівській області, у відношенні якого прийнято спірне розпорядження КМУ, та відмовлено в позові з підстав наявності у відповідача повноважень для прийняття вказаного розпорядження, а не через відсутність самого факту порушення ним прав позивача, що є порушенням норм процесуального права та призвело до неправильного визначення підстав для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, апеляційна скарга приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року - зміні в мотивувальній частині, а в іншій частині - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року - змінити в мотивувальній частині.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 лютого 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: