Справа № 826/6075/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6075/18 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Ганечко О.М.,

Сорочка Є.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Грищенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Васильченко І.П.) у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2018 №Ф-19244-17 та зобов'язати ГУ ДФС у м. Києві відкоригувати дані в інформаційній системі податкового органу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» по досягненню 60 років позивач набув статусу пенсіонера за віком, відтак, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності як фізична особа-підприємець, та на підставі ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» він звільняється від сплати єдиного внеску.

Від відповідача до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача та думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 21.06.2007 за №0014827.

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 23.09.2015 № 7279 позивача зареєстровано як платника єдиного податку 3-ї групи із ставкою податку 4% з 01.01.2015.

Окрім того, ОСОБА_3 є пенсіонером з 1995 року та отримує пенсію за вислугу років.

Відповідачем на підставі статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» відповідно до облікових даних карток особового рахунку винесено ФОП ОСОБА_3 вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-19244-17 від 09.02.201, якою нараховано заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 27 412,08 грн.

За результатами адміністративного оскарження Державною фіскальною службою України прийнято рішення від 03.04.2018 № 4800/Х/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.02.2018 № Ф-19244-17 залишено без змін, а скаргу - без задоволення.

Не погоджуючись із винесеною вимогою, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) зазначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI (у редакції Закону на момент вчинення відповідної дії) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Так, вказане право, яке звільняє особу від сплати єдиного внеску, виникає у зазначених осіб лише за наявності певних умов, а саме:

1) особа є пенсіонером за віком;

або

2) особа є інвалідом та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що розширене тлумачення зазначеної статті не допускається.

Тобто, з аналізу вказаних норм випливає, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування, і є пенсіонерами за віком.

Тобто, протягом 2016-2017 років ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» діяла в зазначеній редакції, яка не надавала позивачу право, яке звільняло б його від сплати єдиного внеску, оскільки останній отримував пенсію за вислугу років.

Так, колегія суддів зазначає наступне.

Призначення, механізм виплати та перерахунку пенсій в Україні регламентуються положеннями Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Умови, норми та порядок пенсійного забезпечення військовослужбовців, а також осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських та членів їхніх сімей встановлюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 1788-ХІІ чоловіки мають право на пенсію за віком після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Отже, право чоловіків на пенсію за віком, що передбачене законодавством, пов'язується, зокрема, з досягненням 60 років.

Крім того, Законом № 2262-XII встановлено такі види пенсій: за вислугу років, по інвалідності, в разі втрати годувальника.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2262-XII особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Відповідно до пункту «б» ст. 12 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, звільнені зі служби за вислугу років, за віком, за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням штатів або організаційними заходами і які на день звільнення досягли 45-річного віку, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Окрім того, згідно зі ст. 7 Закону № 2262-ХІІ, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі, якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивач є пенсіонером з 1995 року та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 25 лютого 2000 року).

Доказів, що свідчили б про те, що ФОП ОСОБА_3 перейшов на пенсію іншого виду, позивачем не надано.

З огляду на це, колегія суддів звертає увагу позивача, що саме по собі досягнення ним віку 60 років, який дає право на отримання пенсії за віком, не звільняє його від обов'язку оформити своє право юридично, шляхом звернення до органів пенсійного фонду з відповідною заявою у випадку, якщо він виявить бажання здійснити перехід на такий вид пенсії.

Відтак, суд приходить до висновку, що позивач, якому призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-XII і який обрав спрощену систему оподаткування, не звільняється від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України, зокрема у постанові від 15 квітня 2014 року № 21-59а14 та постанові № 822/4655/14 від 23 лютого 2016 року та Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі №826/28012/15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, зазначена редакції ч. 4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» зазнала змін починаючи з 01.01.2018, і була викладена в наступній редакції:

«Особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування».

Тобто, законодавцем усунуто правову колізію, зазначивши, що особи, зазначені у пунктах 4 та 51 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, зазначене не звільняє позивача від сплати єдиного внеску за 2017 рік, адже на момент виникнення спірних правовідносин редакція статті регламентувала інший порядок.

Доводи апелянта стосовного того, що оскаржувана вимога винесена всупереч постанові Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/3371/17 колегією суддів до уваги не приймаються, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, ч.4 ст. 72 КАС України встановлено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Наведеними нормами КАС України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

При застосуванні цих процесуальних норм суд враховує той факт, що правове значення преюдиційних обставин, які передбачені ч.1 ст. 72 КАС України, відрізняється від такого для обставин, що визначені частиною четвертою цієї ж статті.

Так, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом ч. 1 ст. 72 КАС України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас передбачене ч. 1 ст. 72 КАС України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч.1 ст. 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази оцінюються судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Враховуючи викладене вище, доводи апелянта про те, що у контролюючого органу були відсутні законодавчо встановлені підстави для надсилання йому вимоги про сплату боргу (недоїмки), є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно, не підлягають і задоволенню вимоги позивача про коригування даних в інформаційній системі податкового органу.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та не можуть бути підставою для його скасування.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом з'ясовано всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді О.М. Ганечко

Є.О. Сорочко