Справа № 823/1264/18
Суддя: Л.В. Трофімова
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про закриття провадження у справі

28 лютого 2019 року справа № 823/1264/18

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі: судді - Трофімової Л.В., за участі секретаря - Безпалого А.В., розглянувши у підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу №823/1264/18

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) [позивач - не прибув]

до ДП «Черкаське лісове господарство» (вул. Лісництво, 11, с. Геронимівка, Черкаський район, Черкаська область, 19601, ) [представник відповідача Стадник О.М. - за довіреністю]

про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, прийняв ухвалу.

19.03.2018 ОСОБА_1, звернувшись до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДП «Черкаське лісове господарство», просив:

- визнати протиправною відмову у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, що викладена у листі ДП «Черкаське лісове господарство» від 27.11.2017 № 1031/03/10;

- зобов'язати ДП «Черкаське лісове господарство» надати погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,9 га лісогосподарського призначення державної власності за заявою від 25.10.2017.

Ухвалою від 13.02.2019 поновлено провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 28.02.2019 о 08 год. 45 хв. Ухвалою запропоновано позивачу уточнити: підстави для застосування штрафу визначені частиною 1 статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України та надати обґрунтування щодо розміру штрафу. Відповідачу - надати пояснення щодо клопотання від 23.05.2018 про накладення на представника відповідача штрафу. Явку сторін визнано обов'язковою.

04.02.2019 до суду надійшло клопотання, відповідно до якого позивач просив: розглянути його клопотання від 23.05.2018 про застосування до відповідача заходів визначених Кодексом адміністративного судочинства України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи та за зловживання процесуальними правами; закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач у судове засідання не прибув, 18.02.2019 звернувся до суду із заявою, де зазначив про зловживання представником відповідача своїми правами, відсутністю у позивача можливості визначати розмір штрафу та просив здійснити розгляд справи без його участі у зв'язку з тим, що 28.02.2019 планує взяти участь у розгляді іншої справи № 823/1370/18, що призначено до розгляду 28.02.2019 об 11 год. 40 хв. Шостим апеляційним адміністративним судом.

Представник відповідача заперечував проти накладення штрафу до представника відповідача і до ДП «Черкаське лісове господарство» зазначивши, що твердження щодо різної підсудності даної справи є наслідком реагування на судову практику, тому за відсутності обставин введення судів в оману з боку відповідача у задоволенні клопотання про накладення штрафу просив відмовити (а.с.100-107). У поясненнях зазначено, що тлумачення змісту владних повноважень відповідача здійснено у відзиві на апеляційну скаргу вх. 05.02.2018 у справі № 707/2556/17 за якою Велика Палата Верховного Суду вважала мотиви з підстав порушення правил предметної юрисдикції достатніми за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 27.12.2017 та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 13.03.2018 у справі за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови в отриманні погодження.

Вирішуючи клопотання позивача від 23.05.2018 про накладення на представника відповідача штрафу у порядку статей 144, 149 Кодексу адміністративного судочинства України за введення судів України в оману та розцінити дії представника відповідача як зловживання процесуальними правами, що заважає проведенню розгляду справи, суд зазначає про таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа належить розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. ДП «Черкаське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України і входить до сфери управління Черкаського обласного управління лісового та мисливського господарства. ДП «Черкаське лісове господарство» здійснює свою діяльність на комерційній основі відповідно до чинного законодавства України. Згідно зі статутом ДП «Черкаське лісове господарство» як підприємство створено з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів. Одними із основних напрямків діяльності вказаного підприємства є здійснення заходів з відновлення лісів, підвищення їх продуктивності та поліпшення якісного складу, охорона лісів тощо. ДП «Черкаське лісове господарство» у постійне користування передана спірна земельна ділянка державної власності для ведення лісового господарства.

Судом встановлено, що Велика Палата Верховного Суду у п.45 постанови (ЄДРСР 79413165) зазначила: у спірних правовідносинах ДП «Черкаське лісове господарство» не є суб'єктом владних повноважень, оскільки ним не здійснюються публічно-владні чи управлінські функції на підставі законодавства, що виключає розгляд даної справи у порядку адміністративного судочинства.

Згідно частини 2 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не належить оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об'єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи, або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) узгодження умов примирення, спрямованих на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до частини 1 статті 144 Кодексу адміністративного судочинства України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених в суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов'язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Суд зазначає, що дії представника відповідача з висловлення (письмово) різної позиції щодо предметної підсудності справи за позовом до ДП «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зобов'язання ДП «Черкаське лісове господарство» надати погодження на вилучення земельної ділянки лісогосподарського призначення державної власності (у справі № 707/2556/17 представником відповідача надавались пояснення щодо підсудності справи окружним адміністративним судам, а у справі № 823/1264/18 - щодо підсудності справи загальним судам) не розцінюється як зловживання процесуальними правами, що встановлене частиною 2 статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що головною передумовою ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення є встановлення фактичних обставин справи - певного кола фактів, з якими закон пов'язує правові наслідки. Фактичні обставини встановлюються завдяки доказуванню - особливій процесуальній діяльності, що здійснюють особи, які беруть участь у справі, та суд. Встановлення фактичних обставин (фактів) є першою стадією судового правозастосування на якій відбувається встановлення фактів, що мають значення для вирішення даної справи (юридичних фактів) - фактичних обставин справи. Встановлення фактів - це збір інформації про ці факти, доведення їх наявності або відсутності. Термін «факт» позначає обмежений простором і часом відрізок дійсності (реальний факт) і достовірне знання, що відображає цю дійсність.

Суд зазначає, що позиція представника відповідача стосовно юрисдикційної підсудності справи за позовом до ДП «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності та зобов'язання ДП «Черкаське лісове господарство» надати погодження на вилучення земельної ділянки лісогосподарського призначення державної власності не може вважатися введенням суду в оману щодо фактичних обставин справи, оскільки суд встановлює фактичні обставини справи на підставі належних та допустимих доказів.

Щодо накладення на представника відповідача штрафу у порядку статей 144, 149 Кодексу адміністративного судочинства України за введення судів України в оману варто зазначити про таке.

Згідно частини 1 статті 149 Кодексу адміністративного судочинства України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід Державного бюджету України з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов'язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин суб'єктом владних повноважень; 4) використання під час процедури врегулювання спору за участю судді портативних, аудіотехнічних пристроїв, а також здійснення фото- і кінозйомки, відео-, звукозапису.

Суд вирішує спір у кожній конкретній справі і не наділений повноваженнями встановлювати наявність чи відсутність зловживання процесуальними правами у межах розгляду інших справ, що перебувають/перебували на розгляді у інших судах. Позивач не позбавлений можливості звернутися із заявою про застосування заходів реагування щодо фактичних обставин справи та щодо зловживання процесуальними правами іншими учасниками у межах розгляду конкретної справи, у якій, на думку позивача, відбулося зловживання правами. Згідно частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, у межах позовних вимог.

Невірне тлумачення (інтерпретація) представником відповідача норм матеріального та/або процесуального права як складова інтелектуально-вольової пізнавальної діяльності, система прийомів аналізу змісту нормативно-правових актів не може бути оцінено судом як зловживання процесуальними правами учасника провадження. Враховуючи зазначене, судом встановлено відсутність підстав для застосування до представника відповідача та ДП «Черкаське лісове господарство» заходів процесуального примусу - накладення штрафу.

Вирішуючи клопотання позивача у частині закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає про таке. Відповідно до частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Кодексом адміністративного судочинства України (частини 1, 2 статті 4) встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Адміністративне судочинство - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому Кодексом (пункт 5 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що належить захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Не є публічно-правовим спір між органом державної влади (суб'єктом владних повноважень) та суб'єктом приватного права - фізичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права. Механізм визнання права власності на той чи інший об'єкт за певним суб'єктом визначений Цивільним кодексом України. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору. Цивільним кодексом України визначено (стаття 15), що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У разі порушення цивільного права чи інтересу у позивача виникає право на звернення до суду із застосуванням відповідного способу захисту, що відповідає характеру порушення його права чи інтересу. При здійсненні повноважень власника землі учасники є рівноправними суб'єктами земельних відносин. Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Враховуючи зазначене, дана справа не може бути розглянута у порядку адміністративного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейською Комісією з прав людини у справі Zand проти Австрії зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частини 1 статті 6 ЄКПЛ передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 ЄКПЛ.

ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі Sokurenko and Strygun проти України, заяви № 29458/04 та № 29465/04 зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 ЄКПЛ передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Судом встановлено, що 23.01.2019 Великою палатою Верховного Суду прийнято постанову у справі № 707/2556/17 (суддя Соколишина Л.Б.) відповідно до якої касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 27.12.2018 та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 13.03.2018 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України у виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно частини 2 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Статтею 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено порядок розподілу судових витрат. Відповідно до частин 1, 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Суд зазначає, що ухвалою від 10.04.2018 відкрито загальне провадження у справі № 823/1264/18 та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою від 23.05.2018 зупинено провадження у справі. Ухвалою від 13.02.2019 поновлено провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 28.02.2019 о 08 год. 45 хв. Розгляд справи по суті не розпочався.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом). Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», доказів понесення інших судових витрат позивачем не надано, то відсутні підстави для вирішення питання повернення судового збору.

Керуючись статтями 2, 6-16, 45, 139, 140, 144, 149, 238, 241, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про застосування штрафу до ДП «Черкаське лісове господарство» у порядку статей 144, 149 Кодексу адміністративного судочинства України у контексті оцінки дій представника відповідача у визначенні ознак публічно-правового спору як зловживання процесуальними правами під час розгляду справ № 707/2556/17 та № 823/1264/18.

Закрити провадження у справі № 823/1264/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ДП «Черкаське лісове господарство» про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії.

Роз'яснити позивачу, що розгляд справи належить до юрисдикції місцевого загального суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Копію ухвали направити сторонам у справі.

Ухвала у частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про накладення на представника відповідача та ДП «Черкаське лісове господарство» штрафу набрала законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і не оскаржується.

Ухвала набрала законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України і може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.В. Трофімова