Справа № 817/1245/17
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/77/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року (головуючої судді Недашківської К.М.) ухвалене в порядку письмового провадження в м. Рівне у справі 817/1245/17, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23.08.2017 року звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області в якому просить визнати протиправним та скасувати в повному обсязі податкове повідомлення-рішення від 23.06.2017 року №1938301-13, видане ГУ ДФС в Рівненській області щодо визначення йому суми податкового зобов'язання за 2016 рік по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на суму 423847,17 грн., присудити на його користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судові витрати по справі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через порушення норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю. Посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач допустив порушення статті 19 Конституції України, у відповідності до якої ограни державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В даному випадку суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги факт неправильного застосування відповідачем законодавства та неправомірного застосованого рішення органу місцевого самоврядування при прийнятті податкового повідомлення-рішення, внаслідок чого на нього покладаються значні додаткові неправомірні фінансові зобов'язання зі сплати податків.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що не перешкоджає апеляційному розгляду.

18.02.2019 до апеляційного суду надійшли заява ОСОБА_1 про відкладення у зв'язку з неможливості явки до апеляційного адміністративного суду його представника у даній справі внаслідок його одночасної участі у декількох судових засіданнях в Дубровицькому районному суді Рівненської області, відкладення яких неможливе та заява представника позивача ОСОБА_2 про відкладення у зв'язку з неможливості його явки через зайнятість в Дубровицькому районному суді Рівненської області як додаток до заяви додано копію довіреності представника, однак до заяв не долучено будь-яких доказів на їхнє підтвердження, а тому вони не підлягають до задоволення.

20.02.2019 подано до апеляційного суду пояснення позиції відповідача у справі, в якому викладено заперечення на апеляційну скаргу та не можливість забезпечити явку представника відповідача у справі до апеляційного суду.

А тому апеляційний суд вважає, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду. Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Дубровицькою міською радою 27.01.2015 було прийнято рішення № 947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», яким визначено, що на території міста Дубровиці податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки встановлюється згідно з додатками 1-3.

Відповідно до пункту 4 Додатку 3, розмір ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку для об'єктів нежитлової нерухомості, зокрема на будівлі (приміщення) торговельні - торгові центри, магазини, універмаги, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів складає 0, 5% від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1кв.м. бази оподаткування.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №82 від 04 лютого 2016 року внесено зміни до вищевказаного рішення Дубровицької міської ради та визначено нову ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку, - 2 % від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

Відповідачем, з врахуванням ставки податку, встановленого наведеним вище рішенням, та на підставі даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.06.2017 було прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Ф» №1938301-13, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 423847,17грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між громадянином ОСОБА_3 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (Обдаровані) укладено Договір дарування нерухомого майна від 28.05.2015, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю кінотеатру АДРЕСА_1 в цілому будівля кінотеатру (літ. «А»), матеріали стін: цегла, загальною площею 600,6 кв. м., біля будівлі кінотеатру розташовані надвірні будівлі і споруди: вхідні східці (літ. «а4»), бетон, площею 33,2 кв. м.; вхідні східці (літ. «а5»), бетон, площею 1,6 кв. м.; вхідні східці (літ. «а6»), бетон, площею 0,4 кв. м.; східці (літ. «а7»), метал, площею 7,8 кв. м.; вхідні східці (літ. «а8»), бетон, площею 1,9 кв. м.; вхідні східці (літ. «а9»), бетон, площею 3,6 кв. м.; вхідні східці (літ. «а10»), бетон, площею 2,0 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №953) (аркуш справи 82).

Між громадянином ОСОБА_3 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 (Обдаровані) також укладено Договір дарування нерухомого майна від 28.05.2015, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю гаража літ. «Б-1» АДРЕСА_1 загальна площа - 136,9 кв. м.; біля будівлі гаража розташовані надвірні будівлі і споруди: оглядова яма, камінь площею 2,9 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №954) (аркуш справи 83).

Також, між громадянкою ОСОБА_7 (Продавець) та громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (Покупці) укладено Договір купівлі-продажу від 31.10.2012, відповідно до якого Продавець передав, а Покупці прийняли у спільну часткову власність по 1/3 частині кожен, належне приміщення магазину «Господарчі товари» та склоприймальний пункт, загальною площею 459,3 кв. м., що знаходиться в АДРЕСА_2; біля будівлі розташовані: а1 - рампа цегляна площею 73,2 кв. м., а2 - ґанок бетонний площею 6,3 кв. м., а3 - ґанок бетонний площею 8,6 кв. м. (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №3799) (аркуш справи 81).

Між Кооперативним підприємством «Дубровицьке гуртово-роздрібне підприємство» Рівненської обласної спілки споживчих товариств та громадянином ОСОБА_1 укладено Договір купівлі-продажу від 11.12.2015, відповідно до якого Продавець передав, а Покупець прийняв у власність комплекс будівель та споруд бази КП ГРП, що знаходяться по АДРЕСА_3 (аркуш справи 9).

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 27.01.2015 №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлено на території міста Дубровиці податок не нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з Додатками 1-3 (аркуш справи 13): Додаток №1 - Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (аркуші справи 14-19); Додаток №2 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів житлової нерухомості (аркуш справи 20); Додаток №3 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів нежитлової нерухомості (аркуш справи 21).

Так, відповідно до Додатку №3 встановлені наступні ставки податку: будівлі (приміщення) готельні - 1%; будівлі (приміщення) офісні - 1%; будівлі (приміщення) - офісні адміністративно-побутові будівлі - 0,1%; будівлі (приміщення) торговельні - 0,5%; їдальні, кафе, закусочні - 0,5%; будівлі (приміщення) - бази та склади - 0,1%; гаражі - 0%; господарські (присадибні) будівлі - 0%; будівлі комунальної власності міста - 0%; інші будівлі (приміщення) - 0,5%.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 №82 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 січня 2015 року №947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» внесено зміни до рішення від 27.01.2015 №947 в частині визначення ставки податку, зокрема, встановлено ставки податку за 1 кв. м. бази оподаткування у розмірі: 1% - для житлової нерухомості; 0 % - для об'єктів нежитлової нерухомості в частині господарських будівель; 2% - для об'єктів нежитлової нерухомості, крім господарських будівель (сараї, хліви, літні кухні, бойлерні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні тощо), які використовуються без отримання прибутку (аркуші справи 22-23).

На підставі даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, фіскальним органом винесено відносно позивача податкове повідомлення-рішення від 23.06.2017 №1938301-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2016 рік у розмірі 423847 грн. 17 коп. (аркуш справи 11).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані.

Згідно із частиною 5 статті 12 цього Закону відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі.

При визначенні суми податку на нерухоме майно, фіскальним органом застосовано ставку податку, що встановлена рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 №82 - 2%. Проте, як вказує позивач, фіскальний орган мав право визначати суму податку за звітний податковий 2016 рік на підставі рішення від 27.01.2015 №947, а рішення від 04.02.2016 №82 застосуванню не підлягає. Крім того, позивач вказав, що відповідач невірно застосовано ставки податку по типах об'єктів нежитлової нерухомості.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Податковим кодексом України встановлено обов'язок громадянина сплатити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік незалежно від термінів прийняття рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів та їх елементів, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте правомірно.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними виходячи з наступного.

Згідно із статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені статтею 12 Податкового кодексу України (далі - ПК України).

У відповідності до підпунктів 8.1, 8.3 статті 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених вказаним Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Згідно із підпунктом 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно, який в силу статті 265 ПК України складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пункту 10.3 статті 10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених вказаним Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Підпунктами 12.3.1, 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному вказаним Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 вказаного Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII вказаного Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Законом України з 01.01.2015 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України, внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VІІІ.

Даним Законом №71-VIII, зокрема, викладено в новій редакції статтю 266 ПК України, яка визначає порядок та умови сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статі 266 ПК України встановлює, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України - базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. А згідно підпункту 266.3.2. пункту 266.3 статті 266 ПК України - база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом па підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Нормами ПК України, встановлені пільги зі сплати вищезазначеного податку, зокрема відповідно до підпункту 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України - база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується: а) для квартири/квартир незалежно від їх кількості - на 60 кв. метрів; б) для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України - ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» №909-VІІІ від 24 грудня 2015 року, яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

З системного аналізу вищенаведених правових норм можна дійти висновку, що у разі наявності об'єкта оподаткування з податку на нерухоме майно, платник податку, зобов'язаний сплатити суму податку обчисленого контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості, виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

З огляду на зазначене вище, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №947 від 27 січня 2015 року встановлено на території міста Дубровиці податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно з додатками 1-3 за ставкою податку на об'єкти нежитлової нерухомості - інші будівлі (приміщення) в розмірі 0,5 % мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2015 року, за 1 кв. м. площі об'єкта.

Крім того, рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області №82 від 04 лютого 2016 року внесено зміни до вищевказаного рішення Дубровицької міської ради та визначено нову ставку податку на об'єкти нежитлової нерухомості, крім господарських (присадибних) будівель (допоміжних (нежитлових) приміщень, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо), які використовуються без отримання прибутку, - два відсотки від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року.

В той же час пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» установлено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відтак, у 2016 році зупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а тому, відповідно, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Крім цього, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року (справа №803/1307/17, провадження №К/9901/927/17) та у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (справа №820/5457/17, провадження №К/9901/37801/18) і застосовується судом при вирішенні даної справи згідно частини 5 статті 242 КАС України, яка передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо посилання скаржника про порушення принципу правомірності дій платника податків, закріпленого у пп.4.1.4 п.4.1 ст.4, п.56.21 ст.56 ПК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки у 2016 року законодавчо призупинено дію підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України терміном на один рік.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення прийняте правомірно.

Відповідно до приписів пункту 21.1.1 статті 21 ПК України посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Пунктами 21.1.2-21.1.4 статті 21 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючих органів зобов'язані забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.

У спірних правовідносинах при визначенні позивачу зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки по об'єктах нежитлової нерухомості із застосуванням розрахунку ставки податку встановленої рішенням Дубровицькою міською радою від 04 лютого 2016 року №82 Головне управління ДФС у Рівненській області діяло у спосіб, визначений чинним законодавством, оскільки суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Щодо доводів скаржника про не належну правову оцінку типу об'єкта житлової чи нежитлової нерухомості, колегія суддів вказує, що буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності в даному випадку у цій справі власником є позивач, а тому такі доводи є необґрунтованими.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте правомірно, а тому відсутні підстави для його скасування.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідач діяв в межах, з підстав та у відповідності до чинного законодавства, оскільки Податковим кодексом України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, в задоволенні позову відмовлено правомірно, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 316, 321, 322, 328 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 817/1245/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 26.02.2019