Справа № 225/4685/18
Суддя: Ткач Г. В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер судової справи: 225/4685/18
Номер провадження: 2-а/225/3/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Ткач Г.В.,

за участю

секретаря судового засідання - Пузиревської Ю.О.,

представника позивача - Федорова В.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Торецького міського відділу Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2 про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом посилаючись на те, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, прибув на територію України 25.10.2017 року, Державний кордон України перетнув на автомобілі через КП «Гоптівка» по паспорту громадянина Азербайджанської Республіки НОМЕР_1 від 26.08.2017 терміном дії до 25.08.2027 року.

07.03.2018 року Торецьким МВ ГУ ДМС України в Донецькій області ОСОБА_2 було продовжено строк перебування на території України до 05.04.2018 року. Після закінчення строку перебування в Україні відповідач до ДМС України звернувся не своєчасно, що унеможливлювало розгляд питання про подальше подовження, з 06.04.2018 року до теперішнього часу перебуває в Україні незаконно.

24.05.2018 року у відношенні ОСОБА_2 Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО №001451 та відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПР МДО, якою його піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1700 гривень. Зазначене адміністративне стягнення ОСОБА_2 встановленому порядку не оскаржував.

На підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було винесено рішення №16 від 24.05.2018 року про примусове повернення з України громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано його самостійно залишити територію України у термін до 23.06.2018 року. Про це відповідачу було належним чином повідомлено та рішення вручене, про що свідчить його особистий підпис від 24.05.2018 року.

08.08.2018 року при проведенні цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю виконання законодавства в міграційній сфері під умовною назвою «Мігрант» працівниками Торецького МВ ГУ ДМС України в Донецькій області разом із співробітниками Торецького ВП Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області було виявлено, що громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 у відведений термін до 23.06.2018 року не виконав рішення №16 від 24.05.2018 року про примусове повернення з України, від виїзду з України ухиляється.

Позивач вважає, що відповідач порушує міграційне законодавство України, ухиляється від добровільного виїзду за межі України після закінчення терміну перебування тому звернувся до суду з вимогами про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

В судовому засіданні представник позивача Федоров В.В. наполягав на задоволенні позовних вимог. Пояснив, що подальші правові підстави перебування ОСОБА_2 на території України відсутні.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав, та вважав, що у випадку їх задоволення судом буде порушено право на повагу до свого приватного і сімейного життя, що гарантоване Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція), ратифікованою Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.97. Пояснив, що з 1996 року фактично мешкає на території України. Декілька разів виїжджав до Республіки Азербайджан, а саме: в 2001 році за призовом на службу в армію - повернувся в Україну у 2003 році; у березні 2016 році для одруження на громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_3, з якою повернувся в Україну у травні 2016 року; у червні 2017 року разом із дружиною та дитиною для дотримання міграційного законодавства України, повернувся на територію України 25.10.2017 року. Таким чином, останній раз він прибув на територію України через Державний кордон України 25.10.2017 року та з цього часу безперервно перебуває на території Держави Україна. Отже, на територію Держави Україна він прибув легально по паспортному документу. Своє місце перебування своєчасно зареєстрував у позивача, як уповноваженого органу влади, ніколи не ухилявся від реєстрації та завжди звертався із заявою про продовження строку перебування на території Держави Україна. Такі заяви ним подавалися у зв'язку із тим, що на території України (точніше в місті Торецьку Донецької області) у нього мешкає дружина - громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_3 та малолітня дитина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який народився на території України та згідно довідки ГУ ДМС України в Донецькій області №2156 від 05.07.2018 року набув громадянства України на підставі ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

На теперішній час його дружина є вагітною, що підтверджується довідкою Центральної міської лікарні №59 від 19.02.2019 року, в якій зазначений строк її вагітності - 37-38 тижнів. Зазначає, що підставою для його депортації є виключно формально-процедурні питання, а саме: подання на адресу позивача заяви від 04.04.2018 року про продовження строку перебування на території України у довільній формі без надання відповідних документів на підтвердження обґрунтувань необхідності продовження такого строку; та подання заяви від 20.05.2018 року про продовження строку перебування на території України із пропуском строку її подання, передбаченого Порядком розгляду заяв іноземців та осіб без громадянства про продовження строку перебування на території України, затвердженого Наказом МВС України №363 від 25.04.2012 року.

Вислухав пояснення сторін, дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживає громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 наявний паспорт громадянина Азербайджанської Республіки НОМЕР_1 від 26.08.2017, терміном дії до 25.08.2027 року (а.с.21).

24.05.2018 року у відношенні ОСОБА_2 Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МДО №001451 та відповідно до ч.1 ст.203 КУпАП винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПР МДО, якою його піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 1700 гривень (а.с.14).

В результаті проведеної перевірки було встановлено, що відповідач порушила правила перебування іноземців в Україні та у відведений термін до 23.06.2018 року не виконав рішення №16 від 24.05.2018 року про примусове повернення з України, від виїзду з України ухиляється.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2, виданого 02.06.2017 року Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_4 (а.с.61).

Відповідно до довідки №2156 від 05.07.2018 року про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, набув громадянства України на підставі ч.3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (а.с.60).

Відповідно до довідки №58 від 19.02.2019 року, ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку у жіночій консультації КНП «ЦМЛ» м.Торецька з діагнозом: вагітність 37-38 тижнів.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України №3773-VI від 22.09.2011 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до вимог ч.6 ст.6 КАС України іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом № 3773-VI.

За змістом ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно з п. 14 ст. 1 Закону №3773, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Пунктом 2 ст.25 цього Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов'язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв'язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

За приписами частини першої статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 30 Закону №3773-VI визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, із змісту наведеної норми вбачається, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Тобто обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 07.02.2018 року № 743/432/16-а (К/9901/3819/18 К/9901/3821/18).

Згідно пункту 1.6. Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150 (далі - Інструкція № 353/271/150) підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Частиною 1 ст. 288 КАС України встановлено, що позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Таким чином у суду наявні всі підстави для прийняття рішення про видворення громадянина Азербайджанської Республіки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте суд приймаючи дане рішення також враховує наступні обставини.

У даному випадку суд враховує норми Сімейного кодексу України, який регулює відносини сім'ї, дитинства, материнства і батьківства, та гарантують створення державою людині умов для материнства та батьківства, забезпечення охорони прав матері та батька, матеріальне та моральне заохочення і підтримання материнства та батьківства, а також пріоритет сімейного виховання дитини (ст. 4 СК України).

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною 1 ст. 151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Крім того, згідно з приписами ст. 18 Конвенції про права дитини ООН, 1989 року, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з приписами Декларації прав дитини ООН, 1959 р., дитина повинна, коли це можливо, зростати на піклуванні і під відповідальністю свої батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю.

Європейський суд з прав людини визнав принципово важливим, що у справі «Мухаджієва та інші проти Бельгії» діти не були відокремлені від матері, оскільки в раніше винесених рішеннях була сформульована позиція про те, що особлива вразливість дітей повинна враховуватися понад усе, це важливіше, ніж незаконність перебування іноземця на території держави.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), висловлену у п.33 рішення ЄСПЛ у справі "Фельдман проти України", за яким будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, що мали бути досягнуті.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Мустакім (Moustaquim) проти Бельгії» від 18.02.1991 року (справа №12313/86), зазначено, що відокремлення заявника від іншої частини його сім'ї, викликане депортацією, кваліфіковано як порушення права на повагу до його сімейного життя з огляду на те, що було непропорційно законній меті.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що захист прав дитини є важливішим, аніж незаконність перебування іноземця на території України.

Як зазначалося раніше, відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2, виданого 02.06.2017 року Торецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась дитина - ОСОБА_4. Відповідно до довідки №2156 від 05.07.2018 року про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, набув громадянства України на підставі ч.3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Важливим є також те, що іноземцям та особам без громадянства, щодо яких ухвалюється рішення про примусове видворення, забороняється подальший в'їзд в Україну строком на п'ять років (ч. 1 ст. 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Між тим у відповідності до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, зважаючи на вищевикладене суд доходить до переконливого висновку про те, що у задоволені позову слід відмовити, оскільки хоч громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 і порушив законодавство про правовий статус іноземців, проте на момент винесення рішення №16 від 24.05.2018 року Краматорським МВ ГУ ДМС України в Донецькій області його перебування на території України жодним чином не суперечило інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку як не суперечить і на разі, а також не перешкоджає охороні здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, також враховується те, що відповідач має вагітну жінку, вагітність 37-38 тижнів, малолітню дитину - громадянина України, народження якої зареєстроване на території України та права якої захищаються державою.

Щодо позовних вимог в частині прийняття рішення про затримання відповідача з метою забезпечення видворення за межі території України з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на шість місяців внаслідок наявних обґрунтованих підстав вважати, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення про примусове видворення, суд вважає, що ці вимоги є похідними та передчасними, а тому також задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 7-9, 72-79, 90, 241, 242, 243, 246, 250, 255, 288, 289, 371 КАС України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову Торецького міського відділу Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2, який тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1, про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подання до суду першої інстанції апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Суддя: