Справа № 0340/1791/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3857/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Большакової О.О., Макарика В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Дмитруком В.В. у м. Луцьку Волинської області у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 0340/1791/18 за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Волинській області до Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" про стягнення податкового боргу,-

ВСТАНОВИВ:

04 вересня 2018 року позивач - Головне управління ДФС у Волинській області звернувся в суд з позовною заявою до відповідача - Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія", у якій просив стягнути податковий борг в розмірі 376 955, 06 грн з розрахункових рахунків в банках, які обслуговують дане підприємство, в дохід держави.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок порушення відповідачем вимог ст. 67 Конституції України, пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16, п. 36.1 ст.36 Податкового кодексу України, за ним рахується податковий борг з земельного податку з юридичних осіб (м.Луцьк), який виник в результаті несплати самостійно задекларованих платником грошових зобов»язань згідно з податковими деклараціями з плати за землю. Також податковий борг збільшився в результаті несплати узгоджених грошових зобов»язань згідно з податковими повідомленнями-рішеннями № від 19.10.2017, № від 01.02.2018, № від 24.04.2018. Крім того, відповідно до пп.129.1.1 п.129.1 ст.129 ПК України у зв»язку з несвоєчасною сплатою грошових зобов»язань нараховано пеню.

У зв»язку з частковою сплатою платником податкового боргу загальна заборгованість відповідача становить 376955,06 грн, в тому числі 368158,08 грн недоїмки та 8796,98 грн пені.

Позивачем в установлені законом строки вживались заходи щодо стягнення заборгованості шляхом надіслання податкової вимоги. Оскільки дані заходи не призвели до повного погашення податкового боргу відповідачем, на думку позивача, відповідно до пп.20.1.34 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України наявні правові підстави для стягнення такої заборгованості з ПАТ "Електротермометрія" в судовому порядку з рахунків у банку, що обслуговують платника податків.

28 вересня 2018 року ПАТ "Електротермометрія", покликаючись на складний фінансовий стан товариства, звернулось до суду з заявою про розстрочення виконання судового рішення на строк 12 місяців зі сплатою суми боргу рівними частками у разі задоволення позовних вимог Головного управління ДФС у Волинській області.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з рахунків Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" у банках, обслуговуючих платника податків, в дохід місцевого бюджету міста Луцька податковий борг в розмірі 362 700, 53 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги в частині стягнення податкового боргу в сумі 214685,37 грн залишити без розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що позивач при зверненні до суду з даним адміністративним позовом пропустив передбачений ст.122 КАС України для суб»єктів владних повноважень тримісячний строк звернення до суду. Також відповідач не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання про розстрочення виконання судового рішення.

В апеляційній скарзі просить суд розстрочити виконання судового рішення про стягнення податкового боргу, обгрунтовуючи вимоги складним фінансовим станом та наявністю пріоритетних платежів, які сплачуються позачергово, а саме заробітної плати та за податковими зобов»язаннями.

У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України визначено обов'язок щодо сплати податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Так, пунктом 16.1 статті 16, пунктом 36.1 статті 36, пунктом 38.1 статті 38 ПК України передбачено, що платники податків зобов'язані сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом; податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом; виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно з пунктом 49.1 статті 49 Податкового кодексу України передбачено, що податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Платник податків за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об'єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є (п. 49.2 ст.49 ПК України).

Крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою (пп. 54.1 ст.54 ПК України).

Згідно положень пункту 56.11 статті 56 ПК України, не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

За приписами п.57.1 ст.57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Публічне акціонерне товариство «Електротермометрія» зареєстроване як юридична особа, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань

Станом на 29.08.2018 ГУ ДФС у Волинській області обліковувало за відповідачем податковий борг із земельного податку з юридичних осіб (із врахуванням часткового погашення) на загальну суму 376 955, 06 грн, який виник на підставі:

- податкових декларацій: 1) № від 10.02.2017 з термінами платежу 30.10.2017 в сумі 70 556, 11 грн, 30.11.2017 в сумі 70 556,11 грн, 30.12.2017 в сумі 70 556,11 грн, 30.01.2018 в сумі 70 556,16 грн, 2) № від 12.02.2018 з термінами платежу 02.03.2018 в сумі 70 556,11 грн, 30.03.2018 в сумі 70 556,11 грн, 30.04.2018 в сумі 70 556,11 грн, 30.05.2018 в сумі 70 556,11 грн, 30.06.2018 в сумі 70 556,11 грн;

- податкових повідомлень-рішень: 1) № від 19.10.2017 на суму 7 165,41 грн, 2) № від 01.02.2018 в сумі 716,54 грн, 3) № від 24.04.2018 в сумі 14 254, 53 грн;

- нарахованої пені на суму 8 796, 98 грн.

Даний факт також підтверджується розрахунком податкового боргу (а.с.10-11) та зворотнім боком облікової картки платника по земельному податку за період з 31.12.2016 по 31.08.2018 (а.с. 30-40).

Несплата відповідачем вказаної суми податкового боргу слугувала підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до пп. 14.1.39 п. 14.1 ст.14 ПК України грошовим зобов'язанням платника податків є сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

В розумінні підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Таким чином, до податкового боргу відносяться як податкові зобов'язання платника податків, так і грошові зобов'язання за донарахованими контролюючим органом, на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 Податкового кодексу України, штрафними санкціями за порушення норм іншого (не податкового) законодавства.

Згідно з підпунктом 129.1.1 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України пеня нараховується після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу.

Відповідно до пп.20.1.34 п.20.1 ст.20 цього ж Кодексу, контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

З наявних в матеріалах справи доказів слідує, що позивачем на виконання вимог пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України відповідачу вручено податкову вимогу форми "Ю" за № 13848-17 від 03.05.2017, яку відповідач отримав 10.05.2017 та залишив без реагування, а податковий борг за нею, на момент виникнення вищевказаних податкових зобов'язань, не сплатив (а.с.12).

Доказів оскарження вказаної вимоги сторонами на надано.

Щодо покликань відповідача на те, що вказана податкова вимога не є чинною, оскільки податковий борг товариства переривався в період з 29.05.2017 по 30.06.2017, з 30.07.2017, з 30.09.2017 по 30.10.2017 в зв'язку з тим, що існуюча в період з 09.02.2017 по 16.11.2017 заборгованість зі сплати штрафних санкцій за порушення норм регулювання обігу готівки не є податковим боргом в розумінні Податкового кодексу України, колегія зазначає наступне.

Пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України встановлено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно пункту 59.5 статті 59 Податкового кодексу України у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

В період з 09.02.2017 по 16.11.2017 у відповідача існував борг зі сплати штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що підтверджується витягом з АІС "Податковий блок" (зворотній бік облікової картки платника податків за 2017 рік за платежем 21080900).

В контексті наведених норм слід зазначити, що у контролюючого органу відсутній обов»язок виставляти податкову вимогу на кожну конкретну суму податкового боргу з окремого платежу до бюджету, оскільки податковим законодавством не передбачено, що зміна розміру заборгованості вливає на чинність існуючої податкової вимоги та вимагає формування нової.

Водночас твердження відповідача, що заборгованість зі сплати штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обіг готівки та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що виникла на підставі визначених податковим повідомленням-рішенням №4 від 05.08.2016 грошових зобов»язань (застосування штрафних санкцій), не є податковим боргом не узгоджується з приписами Податкового кодексу України.

Відповідно до пунктів 95.1 - 95.3 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Стягнення коштів платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Слід зазначити, що при формуванні суми податкового боргу контролюючим органом були враховані та відображено в обліковій картці платника податків всі платіжні доручення, які відповідач додав до відзиву на позовну заяву на спростування необгрунтованості суми податкового боргу.

Разом з тим, податкове повідомлення-рішення від 24.04.2018 №, яким відповідачу визначено грошове зобов»язання на суму 14254, 53 грн, оскаржено у судовому порядку, відтак зазначена сума не може вважатись податковим боргом, оскільки така не є узгодженою.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення податкового боргу з рахунків Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" є обгрунтованими на загальну суму 362 700, 523 грн.

Крім того, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи скаржника про наявність підстав для залишення частини позовних вимог без розгляду у зв»язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень (ч.2 чст. 122 КАС україни).

В межах спірних відносин іншим законом є Податковий кодекс України, за положеннями пункту 102.4 статті 102 якого грошове зобов'язання нараховане контролюючим органом може бути стягнено протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Оскільки самостійно визначені позивачем зобов»язання та зобов»язання, визначені контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, не були сплачені відповідачем в добровільному порядку у визначений законом строк та набули статусу податкового боргу, позивач на виконання своїх повноважень, визначених згаданими вище нормами Податкового кодексу України, в межах 1095 денного строку правомірно звернувся до суду з позовом про його стягнення з урахуванням пені.

Оскільки будь-яких доказів на підтвердження погашення вказаного податкового боргу відповідачем на розгляд суду не надано, позовні вимоги щодо стягнення суми податкового боргу є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Водночас судом першої інстанції відмовлено в задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про прередчасність вирішення питання про розстрочення виконання судового рішення, виходячи з наступного.

Розстрочення передбачає виконання судового рішення протягом певних проміжків часу у відповідних частинах.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що реальне виконання судового рішення віднесено законодавцем до одного з основних завдань адміністративного судочинства, і саме на цій підставі відстрочення або розстрочення виконання судового рішення поставлено у залежність від обставин, що ускладнюють виконання судового рішення.

Підставою для застосування правил цієї норми є обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі: ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для розстрочення виконання судового рішення такою обставиною може бути недостатність коштів на рахунку, стихійне лихо, для зміни способу чи порядку виконання судового рішення - неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об'єкта стягнення або з інших причин.

При цьому, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність обставини, зокрема стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, та інші обставини справи.

Отже, підставою для розстрочення виконання рішення є надання боржником достатніх доказів існування обставин, що підтверджують наявність загрози виникнення або накопичення боргу та, як наслідок, ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк, встановлений судом, а також надання економічного обґрунтування, яке підтверджує можливість погашення грошових зобов'язань до бюджету внаслідок застосування режиму розстрочення.

У заяві про розстрочення виконання судового рішення відповідач зазначає про важке матеріальне становище підприємства. Крім того, на обґрунтування заяви відповідач вказує на неможливість виконання зобов'язань по сплаті платежів до бюджету, погашення заборгованості по заробітній платі та можливі негативні наслідки, що можуть настати при виконання рішення суду у повному обсязі у встановлений строк.

Відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення визначено статтею 378 КАС України.

Згідно з ч.1 цієї статті за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Відповідно до частини 3 цієї статті підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Тобто, вищезазначеними нормами Кодексу адміністративного судочинства України закріплено право особи, яка бере участь у справі, звернутись до суду із заявою про відстрочення, розстрочення, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. При цьому, визначальною умовою такого звернення є набрання відповідним судовим рішенням законної сили.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що розгляд питання розстрочення виконання рішення суду можливий лише судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, після набрання судовим рішенням про стягнення податкового боргу законної сили.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Електротермометрія" залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 0340/1791/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. О. Большакова
В. Я. Макарик