Справа № 804/1896/18
Суддя: Головко О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 804/1896/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Головко О.В. (доповідач),

суддів: Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року (суддя Захарчук-Борисенко Н.В., повний текст рішення складений 28.11.2018) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2, в якому позивач просить визнати протиправною відмову Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у видачі ОСОБА_2 у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку паспорту громадянина України у формі книжечки та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області оформити та видати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку із досягненням ним 16-річного віку паспорт громадянина України у формі книжечки без передачі будь-яких даних про дитину і її батьків до ЄДДР, без формування (присвоєння) унікального номеру запису в ЄДДР (УНЗР), без використання будь-яких засобів ЄДДР.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, порушено норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01.02.2018 подали до Новомосковського районного відділу ДМС спільну заяву про видачу ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Листом Новомосковського районного відділу ДМС заявникам відмовлено у видачі паспорту громадянина України у формі книжечки, в обґрунтування чого зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянинаУкраїни» було затверджено зразок бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм. Відповідно до даної постанови з 01.11.2016 паспорт громадянина України виготовляється лише у формі пластикової картки типу ID-1, що містить безконтактний електронний носій.

Законний представник позивача вважає вказану відмову протиправною, зазначає, що за релігійними переконаннями її дитина не бажає оформляти паспорт у формі пластикової картки типу ID-картки, оскільки картка містить у собі безконтактний електронний носій із персональними даними, від обробки яких позивач відмовляється. Законодавством передбачена можливість видачі паспорта як у формі картки, так і у формі книжечки.

Апелянт, в свою чергу, зазначає, що законодавством України встановлено, що паспорт громадянина України виготовляється лише у формі картки, що містить безконтактний електронний носій, а прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, з 01.11.2016 припинилося. Також апелянт звертає увагу, що позивачем та його законним представником було подано до органу ДМСУ заяву у вигляді звернення громадян, на яку було надано відповідь. Таким чином, рішення про відмову у видачі паспорта у формі книжечки відповідачем не приймалося, оскільки особою, яка бажає отримати паспорт, заява за формою, встановленою МВС України, не подавалася.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що Законом «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» визначено правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного демографічного реєстру та видачі документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, а також права та обов'язки осіб, на ім'я яких видані такі документи.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини 1 статті 13 вказаного Закону документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України.

Статтею 14 Закону передбачено, що документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

Таким чином, законом чітко визначено право особи - громадянина України, на отримання паспорта громадянина України як у формі книжечки, так і у формі картки.

Також суд першої інстанції обґрунтовано застосував правові позиції, викладені в постанові Велика Палата Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі № 806/3265/17, адже відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Суд першої інстанції вірно встановив, що обставини даної справи повністю тотожні зразковій, яка була вирішена Великою Палатою Верховного Суду.

Як і в даному випадку, позивач у справі № 806/3265/17 звернулася до суду з позовом, посилаючись на релігійні переконання та на порушення принципу поваги до приватного життя суб'єкта персональних даних шляхом електронної обробки таких даних у процесі оформлення ID-паспорту, оскільки вона згоди на таку обробку не надає.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що згідно зі ст. 6 Закону України «Про захист персональних даних» мета обробки персональних даних має бути сформульована в законах, інших нормативно-правових актах, положеннях, установчих чи інших документах, які регулюють діяльність володільця персональних даних, та відповідати законодавству про захист персональних даних. Обробка персональних даних здійснюється відкрито і прозоро із застосуванням засобів та у спосіб, що відповідають визначеним цілям такої обробки. Обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб'єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи. Також зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у виглядікартки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності відмови відповідача у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки.

При цьому суд апеляційної інстанції не знаходить обґрунтованими доводи відповідача, що рішення про відмову відповідачем не приймалося, оскільки позивачем та його законним представником було подано до органу ДМСУ заяву в порядку звернення громадян, адже зі змісту поданої заяви від 01.02.2018, копія якої міститься в матеріалах справи, вбачається, що заявники просили видати бланк паспорта громадянина України ОСОБА_2 виключно у вигляді паспортної книжечки, а не у формі пластикової картки ID-1 та проставити відмітку реєстрації місця проживання у паспорті.

Також доводи апелянта щодо не надання заяви за встановленою формою не можуть вплинути на законність ухвалення судом першої інстанції рішення, адже у поданій заяві особами було зазначено всю необхідну інформацію та реквізити, які мали б буди відображені у заяві встановленої форми відповідно до наказу МВС України від 13.04.2012 № 320, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому судом апеляційної інстанції встановлено, що подана 01.02.2018 заява про отримання паспорту була особисто підписана ОСОБА_2, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Враховуючи сукупність викладених обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з правильним застосуванням норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2018 року в адміністративній справі № 804/1896/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з 26 лютого 2019 року та оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 26 лютого 2019 року.

Головуючий - суддя О.В. Головко

суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров