Справа № 520/9430/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 р. Справа № 520/9430/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Зінченко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.12.18 року по справі № 520/9430/18

за позовом ОСОБА_1

до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова

про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова ( далі - відповідач) в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення № 72 від 17.10.2018 року відповідача щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1) в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" та зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 12.10.2018 року з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Прокуратурою Харківської області від 11.10.2018 року №18-369 без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111;встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові подати в установлений судом термін, з моменту набрання рішенням законної сили, звіт про виконання рішення суду (ст. 382 КАС України).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1, 12 жовтня 2018 року звернувся до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від заробітної плати. До заяви про призначення пенсії додав копії паспорта, ідентифікаційного коду, копію трудової книжки, диплом про вищу освіту, оригінали двох довідок про складові заробітної плати, виданих Прокуратурою Харківської області від 11.10.2018 року № 18-369. Позивач, 25 жовтня 2018 року отримав нарочно рішення відповідача № 72 від 17 жовтня 2018 року про відмову у призначенні пенсії. У своєму рішенні відповідач посилається на те, що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається та відповідно до ст.86 ЗУ „Про прокуратуру", де зазначено, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 24 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років та розраховується в розмірі 60% від заробітної плати. ОСОБА_1 не погоджується зі вказаним рішенням, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення №72 від 17.10.2018 року Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 (код НОМЕР_1) в призначенні пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру".

Зобов'язано Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова призначити та виплачувати пенсію ОСОБА_1 за вислугою років з 12.10.2018 року з розрахунку 90 відсотків від розміру заробітної плати згідно довідок про складові заробітної плати, виданих Прокуратурою Харківської області від 11.10.2018 року №18-369 без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-111.

Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (, майдан Свободи, б. 5, Держпром, під'їзд 2, поверх 3, м. Харків, 61022) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1409 (одну тисячу чотириста дев'ять) грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, пославшись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке прийняте з порушенням норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що з 01 червня 2015 року в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру», не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються так, як на час звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії (12.10.2018) стаття 50-1 Закону України "Про прокуратуру" втратили чинність.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про їх обґрунтованість. Зазначив, що оскільки позивач звернувся з заявою про призначення пенсії в період дії Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014, то саме норми цього Закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року 24 роки у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. Згідно наданих документів, стаж роботи позивача на дату звернення становить 23 роки 0 місяців 28 днів. Таким чином, враховуючи, що станом на час звернення із заявою про призначення пенсії позивач не мав встановлену законом вислугу років, то відповідач правомірно відмовив у призначенні пенсії.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів вислухавши суддю доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, дослідивши письмові докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судовим розглядом, 12 жовтня 2018 року, позивач звернувся до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року при наявності стажу роботи 20 років та розрахунку пенсії в розмірі 90% відсотків від заробітної плати.

До заяви про призначення пенсії додав копії паспорта, ідентифікаційного коду, копію трудової книжки, диплом про вищу освіту, оригінали двох довідок про складові заробітної плати, виданих Прокуратурою Харківської області від 11.10.2018 року № 18-369.

25 жовтня 2018 року, позивач отримав нарочно рішення відповідача № 72 від 17 жовтня 2018 року про відмову у призначенні пенсії.

У своєму рішенні відповідач посилається на те, що на даний час пенсія працівникам прокуратури призначається та відповідно до ст.86 ЗУ „Про прокуратуру", де зазначено, що пенсія призначається незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 24 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років у разі звернення із заявою про призначення пенсії з 01.10.2018 року по 30.09.2019 року.

В рішенні також відповідачем зазначено, що з наданих заявником документів вбачається, що стаж роботи за вислугу років складає 23 роки 0 місяців 28 днів, з них: 2 роки 4 місяці 28 днів - половина строку навчання у вищому навчальному юридичному закладі.

Таким чином, відповідач в обґрунтування відмови посилається на не можливість призначення пенсії, оскільки заявнику не вистачає стажу за вислугу років для призначення пенсії згідно ЗУ „Про прокуратуру".

ОСОБА_1 не погоджується зі вказаним рішенням, звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача з 12.10.2018 року права на призначення пенсії за вислугою років згідно ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 року із розрахунку 90 % від середнього розміру щомісячної заробітної плати без обмеження її максимального розміру, оскільки передбачене ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 року право на отримання пенсії за вислугу років за наявності відповідного стажу були звужені статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" № 1697-VІІ від 14.10.2014 року.

Здійснюючи апеляційний перегляд судового рішення та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Колегія суддів зазначає, що позовна заява по суті сформованого предмету позовних вимог, утримує в собі підстави звернення до суду, якими позивач обґрунтовує своє право на призначення йому пенсії за вислугу років та у визначеному розмірі 90 % згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», що складає суть порушеного питання та вплив на таке право позивача в сфері пенсійного забезпечення.

Основним спірним питанням в межах спірних правовідносин, є надання належної правової оцінки обґрунтованості підстав звернення позивача до органів пенсійного фонду за призначенням пенсій за вислугою років, та як наслідок правомірності прийняття відповідачем відмови у призначенні відповідної пенсії на заявлених позивачем підставах.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час звернення позивача за призначенням пенсії вступив в силу Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, який набрав чинності 15.07.2015 року.

Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Матеріалами справи підтверджено, що загальний стаж роботи за вислугу років позивача на день звернення до відповідача, тобто 12.10.2018 року, складає 23 роки 0 місяців 28днів.

Отже, загальна вислуга років позивача становить менше, ніж 24 роки, а відтак недостатня для призначення йому пенсії за вислугу років.

Таким чином, у позивача на день звернення відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за вислугу років.

Колегія суддів зазначає, що з заявою про призначення пенсії за вислугу років позивач звернувся 12.10.2018 року, тобто в період, коли втратили чинність норми Закону № 1789-ХІІ, на підставі яких призначалися пенсії за вислугу років працівникам прокуратури.

В межах справи, позивач не ставив в предмет спору питання з приводу зарахування або не зарахування до стажу певних періодів роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону №1697-УІІ.

З доводів заявленого позову вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ, позивач пов'язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час закінчення навчання та обрання позивачем майбутнього місця роботи. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII, що призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, що прямо суперечить положенням Конституції України.

З такими доводами суд апеляційної інстанції не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001р. (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001р.) до 1 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

В подальшому мало місце зміни до положень частини 1 цієї статті 50-1 (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011р.), якою було визначено право прокурорів і слідчих на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не меншого, ніж визначеного у цій статті.

При чому колегія суддів звертає увагу, що аналізом наведених норм, як у випадку встановленому ч.1 ст.50-1 Закону, так і ч.1 ст.86 Закону №1697, законодавець обумовлює право на пенсійне забезпечення за вислугу років при наявності наведених умов для таких осіб, у випадку, якщо така особа реалізує його шляхом звернення до органів пенсійного фонду. Тобто, саме на день звернення така особа повинна мати певний стаж роботи, щоб отримати право на пенсію за вислугою років.

Окрім того, внаслідок змін до ст..50-1 Закону щодо права на призначення пенсії, по новому було врегульоване питання також щодо розміру обчислення такої пенсії.

Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року, що мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникало право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права, а починаючи з внесення до неї змін та її скасуванні право виникало за наявності набутого іншого стажу, період якої наведений у цій статі. При цьому, таке право виникало в силу вимог закону, в той же час реалізація такого права у зазначених осіб могло виникати якщо воно було фактично реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії та відповідними документами.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, що він у період дії вимог ст..50-1 Закону реалізував своє право та звертався з заявою про призначення йому пенсії.

При чому, позивач в контексті вимог вимагає фактично врахувати у повній мірі його стаж роботи станом на момент звернення до пенсійного фонду за призначення пенсії, в той же час до правовідносин, що регулювали питання не лише наявності певного стажу, але ж і до розміру, який залежав від такого стажу.

За встановлених у цій справі обставинами, позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 1 жовтня 2011 року, не мав необхідного стажу роботи для призначення пенсії, не реалізував право на звернення на той час, а отже у позивача не виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у вказаній редакції).

Оскільки, позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2016 року в справі №33/6710/15-а, а також Верховним Судом у справах №372/2909/17, №211/3177/17 і підстав для відступу від неї не встановлено.

Також, колегія суддів вважає відхиляє посилання позивача, з якими погодився суд першої інстанції, на рішення Конституційного Суду України від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо у справі за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України "Про Державний бюджет України на 2001 рік" і підпункту 1 пункту 1 Закону України "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), в зв'язку з тим, що останнє не підлягає застосуванню у спірних відносинах, виходячи з наступного.

Так, у рішенні 5-рп/2002 Конституційний Суд України зазначив, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України).

Тобто, Конституційний суд висловився щодо неможливості звуження пільг, компенсацій і гарантій, право на яке виникло у громадянина та якими громадянин вже користується.

В свою чергу, на час внесення до Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ від 05.11.1991 змін (в частині визначення права на пенсійне забезпечення за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців) та на час прийняття Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (якій містить аналогічну норму) позивач не набув право на отримання пенсії за вислугу років. А відтак, не відбулося звуження змісту та обсягу його права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини, кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03.06.2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19.01.2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01.11.2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19.01.2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 р. N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Цим Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 4 розділу VІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" від 23.12.2010 року № 2857-VІ з наступними змінами.

У іншому рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що …однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Також, в цьому Рішенні вказано, що …суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 N 20-рп/2011).

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Європейського Суду з прав людини, Конституційного Суду України, у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Таким чином, відповідач при прийнятті рішення про відмову у призначені пенсії з посиланням на відсутність необхідного стажу за вислугу років для призначення пенсії згідно ЗУ « Про прокуратуру» , що є чинним на час звернення із заявою про призначення пенсії, діяв на підставі, у межах повноважень та згідно чинного законодавства України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача.

Також, колегія суддів звертає увагу, що у час дії положень ст..50-1 наведеного Закону, позивач не реалізував належними чином свого права на звернення до відповідача з вимогами про призначення пенсії.

Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення норм ст..50-1 Закону №1789-ХІІ, що регулювали питання призначення пенсії, в редакції чинній, яка регулювала по іншому питання правила, підстави призначення пенсії за вислугу років, норми яких на теперішній час існують в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини. Такої правової можливості не має також і суд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач при прийнятті рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії за його заявою від 12.10.2018 р. діяв у межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства України і не порушував права та законні інтереси позивача, то у задоволенні позову ОСОБА_3 із заявлених ним підстав для призначення пенсії та сформованих вимог необхідно відмовити.

Жодні доводи позивача не доводять право ОСОБА_3 на призначення йому пенсії у відповідності до ст..50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001 р.) та не спростовують законності прийнятої відмови з боку відповідача.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права.

Надання неналежної правової оцінки фактичним обставинам справи, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи по суті заявлених вимог. Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.317 КАС України дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції із прийняттям нової про відмову в задоволенні позову з наведених вище судом апеляційної інстанції підстав.

Керуючись ст. ст. ч.6 ст.12, 23, 31, 33, 90, 257, 263, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Харкова - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.12.2018 по справі № 520/9430/18 - скасувати та ухвалити нову постанову.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді З.О. Кононенко В.А. Калиновський