Справа № 826/18082/16
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

28 лютого 2019 року № 826/18082/16
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України,

Головне управління Державної міграційної служби в місті Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити

дії,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач -1 та/або ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві (далі відповідач 2) та просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №539-16 від 27.10.12016 року про відмову у визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Мотивуючи позовні вимоги позивач, серед іншого, зазначає, що відповідач при прийнятті спірного рішення взагалі не поцікавився ситуацією в країні походження ОСОБА_1 , а насправді наявні реальні загрози щодо нього бути арештованим, позбавленим громадянства Російської Федерації та депортованим до Узбекистану де він меже бути підданий тортурам та ув`язнений.

Представник відповідача 1 проти позову заперечив усно.

Представником відповідача - 2 подано письмові заперечення на позовну заяву та долучено належним чином копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

В судовому засіданні 26.02.2018 року судом ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані матеріали, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідачів, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом звертає увагу на наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Російській Федерації, м. Тобольск, неодружений, за національністю узбек, за віросповіданням іслам (суніт), не працює, державний кордон України перетнув легально залізничним транспортом 16.11.2015 року.

30.06.2016 року Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше.

Як стверджує позивач, за отриманням захисту на території України до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві зверталася його мати ОСОБА_2 , а сам він був на той час виписаний в паспорт матері, оскільки був неповнолітній.

Згідно відомостей наданих відповідачем 2 за результатами розгляду звернення матері ОСОБА_1 їй було відмовлено у надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Інформації щодо оскарження вказаного рішення в судовому порядку матеріалами справи не містять, сторонами таких відомостей не надано, а судом з Єдиного державного реєстру судових рішень не встановлено.

В той же час, за наслідком розгляду заяви громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Головним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві складено висновок від 11.10.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, а.с. 75-84).

Як слідує зі змісту вказаного висновку відповідач 2 встановив відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового захисту» та рекомендує Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 27.10.2016 року №539-16 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 (далі оскаржуване та/або спірне рішення) (т. 1, а.с. 74).

14.11.2016 року Головним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві складено повідомлення №260 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1, .а.с. 73).

ОСОБА_1 категорично не погоджується зі спірним рішенням вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на що звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У силу статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

У силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи (частина восьма статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду (частина друга статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 року №539-16, в якості підстави для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 положення абзацу п`ятого частини першої статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

При цьому, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Проаналізувавши матеріли особової справи суд вважає, що спірне рішення прийнято в порядок, спосіб та в межах наданих йому повноважень мотивуючи це наступним.

Так, позивач зазначає, що покинув країну походження, через релігійну приналежність та побоювання депортації з Російської Федерації до Узбекистану, оскільки його батька ОСОБА_3 раніше було депортовано та заарештовано саме з цих підстав.

Як слідує зі змісту анкети ОСОБА_1 № 52 від 30.06.2016 року (т. 1, а.с. 41) він є громадянином Російської Федерації та його родина віросповідає іслам (суніт).

В анкеті позивач повідомляв, що покинув країну походження по релігійним причинам, водночас під час проведення співбесіди на запитання: «Чи є в РФ можливість проживати мусульманам?» відповів: «Так. Мій батько спочатку виїхав на заробітки до РФ. потім забрав родину» (протокол співбесіди від 05.07.2016 року) (т. 1, а.с. 56).

Крім того, як слідує з протоколу співбесіди від 05.07.2016 року (т. 1, а.с. 56) позивач вказав, що в Російській федерації йому нічого не загрожує, а повернутись до РФ не може через сімейні обставини.

В той же час, зі змісту анкети слідує, що ОСОБА_1 вважає, що його можуть депортувати з Російської Федерації, а влада в Республіці Казахстан може переслідувати людей, у тому числі його, за релігійними ознаками ісламського віросповідання.

Судом з метою повного та всебічного розгляду адміністративної справи здійснено моніторинг інформаційних джерел щодо вказаних позивачем обставин, зокрема:

Стосовно депортації:
«В большинстве государств мира не допускается экстрадиция своих граждан. Такой принцип закреплён в конституциях многих государств, в том числе и в Конституции России»
Джерело доступу: http://graniru.0rg/P0litics/W0rld/Europe/m.122411.html
«Россия является членом Европейской Конвенции об экстрадиции 1957 г., она подписала эту Конвенцию с оговорками, запрещающими выдачу российских граждан»
Джерело доступу: http://determiner.ru/termin.
«Гражданин Российской Федерации не может быть выслан за пределы Российской Федерации или выдан другому государству»
Джерело доступу: http://www.kodeks.ru/noframe/free-sovet?d&nd=901745483 Стосовно переслідування:
«Республика Узбекистан светское государство, где живут представители различных религий и вероисповеданий. На сегодняшний день в стране по официальным данным зарегистрировано 2225 религиозных организаций, 16 различных религиозных конфессий. Столь разнообразная по составу этническая картина Узбекистана говорит и о том, что страна толерантна к вопросу религии и здесь мирно уживаются разные конфессии. Конституция Республики Узбекистан гарантирует свободу совести для всех.
Преобладающей религией в Узбекистане является ислам суннитского толка, который исповедуют 93% населения страны
Джерело доступу:

ІНФОРМАЦІЯ_3 в Узбекистане является ислам. По вероисповеданию узбеки - мусульмане-сунниты ханафитского толка. В 1991 г. был принят Закон "О свободе совести и религиозных Организациях", что качественно изменило роль и юридический статус религиозных организаций. В соответствии с Законом гражданам предоставляюсь право единолично или на групповой основе исповедовать религию, совершать религиозные обряды и ритуалы, паломничество в святые места. Джерело доступу: http://www.uzbektravel.com/rus/religion.htm.»
З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що громадяни Російської Федерації наділені достатніми правами та свободами на законодавчому, та є учасником багатьох міжнародних угод дотримання прав, свобод і законних інтересів людини.

Крім того, інформацію про країну походження Республіку Узбекистан свідчить про те, що країна толерантна щодо питання релігії.

Водночас, суд не враховує надані позивачем роздруківки інформаційних джерел на підтвердження наявності підстав для задоволення адміністративного позову, оскільки останні не підтверджують факту переслідування в Республіці Казахстан за ознаками релігії та масової депортації громадян Російської Федерації до Узбекистану.

У вказаних статтях зазначено про обставини допиту в Москві представниками влади Республіки Узбекистан засуджених на території Росії громадян Республіки Казахстан.

По-перше, позивач не є засудженим;

По-друге, позивач не є громадянином Республіки Казахстан.

Що ж стосується релігійних переслідувань, то у наданих до суду позивачем статей вбачається, що ними надана оцінка питання, зокрема щодо свободи слова і мирних зібрань в Російській Федерації та переслідувань в Республіці Узбекистан, в тому числі родичів обвинувачених в злочинах проти держави чи засуджених за них, а також утисків на релігійному підґрунті, що стосуються осіб, які здійснюють незаконну місіонерську діяльність (прозелітизм), беруть участь (підозрюються в участі) у заборонених організаціях, що вважаються екстремістськими. Також переслідуються особи, які підозрюються у ввезені забороненої релігійної літератури в країну, поширенні її, а також, які здійснюють приватне релігійне викладання.

Слід вказати, що ОСОБА_1 не відноситься до жодних категорій із зазначених осіб.

Водночас, слід звернути увагу на те, що згідно відомостей відповідача 2, які підтверджується постановою Європейського суду з прав людини від 08.07.2010 року справа Абдулажжон Ісаков проти Росії, скарга №14049/08, батька позивача фактично не було позбавлено громадянства Російської Федерації, а встановлено обставини, що він і не був громадянином Російської Федерації, а в Республіці Казахстан останній обвинувачувався в змові з метою захвату державної влади та повалення конституційного ладу, організації злочинної спільноти і злочинній діяльності.

В той же час, згідно матеріалів особової справи судом вбачається, що позивач проживав на території Російської Федерації з народження, громадянином якої і є.

Причини, у зв`язку з якими ОСОБА_1 виїхав з країни громадянської належності, виникли через проблеми його батька з правоохоронними органами Республіки Узбекистан, проте, суд звертає увагу, що дані факти жодним чином не підпадають під дію Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» по відношенню до позивача, оскільки стосовно нього владними органами ні Російської Федерації, ні Республіки Узбекистану не було вжито жодних протиправних дій, погроз.

Суд акцентує увагу, що існування ризиків для його життя та безпеки в разі поверненні в Російської Федерації та Республіки Узбекистан не мають розглядатися в контексті обставин переслідування його батька владою Узбекистану, який перебував у розшуку.

Побоювання щодо позбавлення його громадянства Російської Федерації та депортації в Республіку Узбекистан не підтверджено позивачем, з огляду на те, що паспорт громадянина Російської Федерації його батька ОСОБА_2 був визнаний недійсним у 2005 році, у зв`язку з тим, що він не є громадянином Російської Федерації, у той час як коли, позивач народився в Російській Федерації і безперешкодно проживав протягом цього періоду часу в статусі громадянина Російської Федерації, жодних переслідувань не зазнавав, депортованим до Узбекистану не був, а сестра заявника досі продовжує проживати на території Російської Федерації, що вказано позивачем у протоколі співбесіди від 05.11.2016 року.

Крім того, суд додатково звертає увагу, що в протоколі співбесіди від 03.08.2016 року на питання чи планує позивач переїхати до іншої більш розвиненої економічної країни відповів «Я не знаю. Я хочу спокою», що, на думку суду, може свідчити проте, що захистом в Україні він звернувся не з реальних побоювань загрози своєму життю та здоров`ю, а з метою потрапляння в більш економічно розвинену країну, що відповідає ознакам економічного мігранта.

За таких обставин, проаналізувавши матеріли особової справи ОСОБА_1 з урахуванням всіх документів, які містяться в матеріалах справи суд приходить до висновку, що позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку Російської Федерації, Республіки Казахстан, які б відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 року №539-16 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Додатково суд зазначає, що жодних позовних вимог до Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві позивачем не заявлено.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку, що відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 77, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 (поштова адреса: АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.
Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін