Справа № 638/159/19
Суддя: Хайкін В. М.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/159/19

Провадження № 2-а/638/7/19

26.02.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Хайкіна В.М.

за участю секретаря Жакун Н. О.

з участю судового розпорядника Зміївської О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області Гончарова Володимира Сергійовича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 у січні 2019 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області Гончарова Володимира Сергійовича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а саме просить суд: 1) визнати дії інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області сержанта поліції Гончарова Володимира Сергійовича про притягнення позивача до адміністративної відповідальності протиправними; 2) скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАВ №813176, винесену 23.12.2018 року інспектором роти батальйону УПП Гончаровим В.С. про притягнення позивача ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 Кодексу України про адміністративне правопорушення, а справу закрити. Вимоги позову обґрунтовує тим, що 23.12.2018 року інспектором УПП в Харківській області ДПП Гончаровим В. С. було винесено постанову серії ЕАВ №813176 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та застосуванням стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. З постанови вбачається, що позивач керував транспортним засобом ВАЗ 21043, маючи посвідку на постійне проживання ІН 028651, видану 16.09.2013 року, й не отримав дійсного посвідчення водія протягом 60 днів з дати видачі органом ДМС документів на постійне проживання. Позивач є громадянином республіки Грузія та отримав 27.06.2007 року посвідчення водія НОМЕР_1, категорія ВС нового міжнародного зразку, а тому вважає, що має право керувати транспортним засобом, бо має належні документи, видані повноважними документами у встановлений міжнародним законодавством спосіб в країні його громадянської належності. Отримання українського посвідчення водія обмежить його у можливості керувати транспортним засобом на території Грузії та інших країн ЄС, бо наявні у нього документи повинні обміняти й вилучити. При винесенні постанови не були враховані вимоги статті 268 КУпАП щодо прав на юридичну допомогу, збір і надання доказів. Інспектор порушив і вимоги статті 280 КУпАП, адже бачив його посвідку на проживання, яку позивач отримав у 2013 році, тобто до моменту прийняття постанови КМУ у 2016 році, яка зобов'язує обміняти права на український документ, інспектор не з'ясував підстави скоєння правопорушення, обставини, що пом'якшують та обтяжують відповідальність та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Просить суд позов задовольнити.

Відповідач, отримавши копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви, відзиву на позовну заяву та доказів, що підтверджують заперечення проти позову, до суду не подав.

Дослідивши матеріали справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Будь-які рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його постановлено або вчинено, а суд, відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що предметом судового дослідження за даними правовідносинами є правомірність дій суб'єкта владних повноважень щодо встановлення адміністративного правопорушення, законність та обґрунтованість постанови про адміністративне правопорушення. Таким чином, досліджуючи питання правомірності застосування адміністративної відповідальності до позивача у вказаних спірних правовідносинах, суд перевіряє, чи були у інспектора підстави для прийняття постанови про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 про визнання його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 126 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 510, 00 грн.

Згідно постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в неавтоматичному режимі від 23.12.2018 року серії ЕАВ №813176, 23.12.2018 року водій ОСОБА_2, керуючи транспортним засобом в темну пору доби рухався без ввімкненого ближнього світла фар та не отримав дійсного посвідчення водія протягом 60 днів з дати видачі органом ДМС документів на постійне проживання в Україні, чим порушив п. 2.1.а ПДР - керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.

Відповідно до наведеної постанови, позивача - ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 (п'ятсот десять) грн. (а. с. 5).

Позивач, не погодившись із вказаною постановою, оскаржив її до суду в порядку, встановленому статтею 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, підтверджені доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено адміністративну відповідальність, зокрема за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом. При цьому, санкцією вказаного діяння є тридцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 510, 00 грн.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції органів Національної поліції, від імені яких розглядати такі справи та накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень (частина 2 статі 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Згідно частиною 2 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Вирішуючи питання щодо дотримання відповідачем встановленого законом порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також обґрунтованості прийнятого рішення, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, позивач наголошує у позовній заяві, що у нього дійсно немає національного посвідчення водія України, оскільки він є громадянином республіки Грузія та отримав 27.06.2007 року посвідчення водія НОМЕР_1 нового міжнародного зразку, категорія ВС, копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 6).

У відповідності до пункту 2.1.а) Правил дорожнього руху України, водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Згідно пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) (з наступними змінами та доповненнями), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії, крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідченням водія, виданим вперше, є документ, що підтверджує право його власника на керування транспортним засобом, отриманий після проходження особою, яка раніше не мала посвідчення водія або яка була позбавлена права на керування транспортним засобом чи здійснила обмін посвідчення водія протягом двох років з дати його видачі, медичного огляду в порядку, встановленому МОЗ, а також підготовки відповідно до планів і програм та після складення теоретичного і практичного іспитів у територіальних органах з надання сервісних послуг МВС.

Відповідно до вимог статті 41 [Водійські посвідчення] Конвенції про дорожній рух від 08.11.1968 року, ратифікованої із застереженнями і заявами Указом Президії ВР УРСР №2614-VIII від 25.04.1974 року, з поправками від 03.03.1992 року та 28.09.2004 року, а саме частини 2.а) Договірні Сторони будуть визнавати: ii) будь-яке міжнародне водійське посвідчення, що відповідає вимогам додатку 7 до цієї Конвенції за умови, що воно пред'являється разом з відповідним національним водійським посвідченням, діючим на своїй території для керування транспортним засобом, відповідної категорії або категоріям транспортних засобів, на керування котрими видані посвідчення, за умови, що вказані посвідчення є дійсними та що вони видані другою Договірною стороною або одним із територіальних підрозділів або об'єднанням, уповноваженим на те цією Договірною стороною; b) водійські посвідчення, видані однією з Договірних Сторін, повинні визнаватися на території іншої Договірної Сторони до моменту, з якого дана територія становиться звичайним місцем проживання володільця посвідчення;

Згідно ж частини 6 наведеної статті Конвенції, положення цієї статті не зобов'язують Договірні Сторони: а) визнавати дійсними національні посвідчення, видані на території іншої Договірної Сторони особам, які мали на їх території звичайне місце проживання в момент видачі цього водійського посвідчення або які перенесли своє звичайне місце проживання на їх територію після видачі цього посвідчення; b) визнавати дійсність національних водійських посвідчень, виданих водіям, звичайне місце проживання яких в момент видачі посвідчень знаходилось не на території, де були видані посвідчення, або які перенесли своє місце проживання після видачі посвідчень на іншу територію.

За приписами пункту 30 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) (з наступними змінами та доповненнями), посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами та підрозділами ДМС документів на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.

Згідно пункту 1 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. №321, посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Так, позивачем до матеріалів позову надано копію посвідки на постійне проживання в Україні, видану 16 вересня 2013 року (а. с. 9), тобто ОСОБА_2, як особа, що переїхала на постійне місце проживання в Україну, повинен був замінити посвідчення за процедурою, визначеною спеціальним нормативним актом.

Посилання позивача на те, що посвідка ним отримана у 2013 році, а постанова КМУ прийнята у 2016 році спростовується тим, що станом на 16 вересня 2013 року (дата отримання позивачем посвідки на постійне проживання в Україні) Постанова була викладена у наступній редакції: «Посвідчення водія, що належить особі, яка переїжджає на постійне місце проживання в Україну, дійсне на території України протягом 60 днів з дати видачі органами внутрішніх справ України дозволу на постійне проживання в Україні і після цього підлягає заміні. Заміна таких посвідчень проводиться після проходження особою медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів.».

Посилання позивача на порушення його прав як людини, та як громадянина Грузії на вільне пересування жодним чином не обґрунтоване, адже Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1993 р. № 340 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 р. № 511) є обов'язковим для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності та громадян України, іноземних громадян та осіб без громадянства, а згідно статті 16 КУпАП іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України.

Факт неможливості керування транспортним засобом за кордоном після обміну позивачем посвідчення водія міжнародного зразка на національне посвідчення водія України також жодним чином не доведений, а є лише припущеннями позивача.

Посилання позивача про те, що йому не були роз'яснені права та обов'язки, передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, спростовані особистим підписом позивача у постанові; матеріали справи не містять доказів того, що до позивача зі сторони працівників поліції було необ'єктивне ставлення. Жодних доказів про порушення законодавства працівниками поліції (висновок службового розслідування, рішення суду, тощо) позивачем не надано.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що застосовуючи до позивача адміністративне стягнення, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_2 до інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області Гончарова Володимира Сергійовича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 6, 9, 77, 122, 139, 243-246, 262, 286 КАС України, ст. 279, 280 КУпАП суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_2 до інспектора Управління патрульної поліції в Харківській області Гончарова Володимира Сергійовича про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: