Справа № 0240/2498/18
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2498/18

Головуючий у 1-й інстанції: Комар П.А.

Суддя-доповідач: Сапальова Т.В.

19 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Вербицької Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2018 року інспектор праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради ОСОБА_2 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання протиправною відмови управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, оформленої листом №3607/11-32-1/08 від 24.07.2018, в наданні інформації інспектору праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради ОСОБА_2 щодо прізвища, імені та по-батькові найманого працівника, дату початку трудових відносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4; зобов'язання управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці надати інспектору праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради ОСОБА_2 інформацію на запит №09-00-014-33171 від 23.07.2018 щодо прізвища, імені та по-батькові найманого працівника, дати початку трудових відносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її доводів і зазначив, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.07.2018 року Департамент самоврядного контролю Вінницької міської ради звернувся до Управління ПФУ в м.Вінниці із письмовим запитом №09-00-014-32803, в якому просив надати інформацію щодо використання підприємцем ОСОБА_4 у своїй діяльності найманої праці.

Листом 19.07.2018 року №3560/11-32-1/01 Управління ПФУ в м.Вінниці повідомило Департамент самоврядного контролю Вінницької міської ради про те, що ФОП ОСОБА_4 за даними звіту за червень 2018 року використоує працю одного найманого працівника на умовах повної зайнятості.

23.07.2018 року інспектор праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ в м.Вінниці із письмовим запитом №09-00-014-3371, в якому просив надати йому інформацію про прізвище, ім'я та по-батькові працівника та дату початку його трудових відносин з об'єктом відвідування.

Листом №3607/11-32-1/08 від 24.07.2018 Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці надало позивачу відповідь, якою повідомлено, що органи Пенсійного фонду надають інформацію, яка містить ознаки персональних даних, застрахованим особам виключно за ухвалою суду або за згодою особи.

Не погодившись з вказаною відповіддю позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що інспектор праці має право на отримання будь-якої інформації від державних органів, у тому числі і конфіденційної (з обмеженим доступом), за умови, якщо запитувана інформація стосується предмету інспекційного відвідування.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України "Про інформацію" від 02.10.1992 № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII).

Відповідно до ст.5 Закону № 2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону № 2657-XII право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначається Законом від 13 січня 2011 року № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон 2939-VI).

Відповідно до статті 1 Закону 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (ч. 2 ст. 1 Закону2939-VI). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону 2939-VI).

Нормами ст. 6 Закону №2939-VI визначено критерії обмеження доступу до публічної інформації.

Згідно з ч.2 ст. 6 Закону №2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Отже, доступ до інформації може бути обмежено лише за умови додержання сукупності всіх трьох зазначених підстав.

Ч. 5 с. 6 Закону ст. 6 Закону №2939-VI передбачено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що запитувана позивачем інформація є конфіденційною, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Офіційне тлумачення вказаного положення надано Конституційним Судом України у рішенні від 20.01.2012 № 2-рп/2012, згідно з яким:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов'язані з особою та членами її сім'ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Також Конституційний Суд України зазначив про те, що лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

Таким чином, інформація про особу є конфіденційною, крім окремо визначених випадків.

Крім того, в рішенні від 20 .01.2012 № 2-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив про те, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним.

За визначенням ст.7 Закону ст. 6 Закону №2939-VI конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій ст. 13 цього Закону.

Згідно з ч.1,2 ст. 20 Закону № 2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону № 2657-XII інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI (далі - Закон № 2297-VI) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Згідно з ч.1,2 ст.5 Закону № 2297-VI об'єктами захисту є персональні дані.

Персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, пов'язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень.

Таким чином, персональні дані особи є конфіденційною інформацією.

При цьому перелік відомостей, що є інформацією про фізичну особу (персональними даними), визначений законодавством, не є вичерпним.

Ключовою ознакою, яка дає підстави вважати, що запитувана інформація про особу належить до персональних даних, є можливість ідентифікувати особу за вказаною інформацією.

З матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці із запитом про надання інформації щодо прізвища, імені та по-батькові найманого працівника, дату початку трудових відносин з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4.

З урахуванням наведених вище положень чинного законодавства в сфері інформації колегія суддів дійшла висновку про те, що на підставі запитуваних позивачем відомостей щодо імені та трудових відносин особа, щодо якої запитувалася вказана інформація, може бути конкретно ідентифікована.

Таким чином, запитувана позивачем інформація про фізичну особу є конфіденційною інформацією.

Крім того, запитувана позивачем інформація про фізичну особу, міститься в системі персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 1998 р. № 794 затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування (далі - Положення № 794).

Згідно з п. 16 Положення №794 на кожну фізичну особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується постійний індивідуальний ідентифікаційний номер Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів.

Персональна облікова картка фізичної особи повинна мати таку структуру:

1) частина персональної облікової картки, де зберігаються анкетні дані про фізичну особу: ідентифікаційний номер; прізвище, ім'я та по батькові; дата народження; місце народження; стать; адреса постійного місця проживання; серія і номер документа, з якого взято відомості до персональної облікової картки; громадянство; номер домашнього телефону (за згодою);

2) частина персональної облікової картки, що відображає сплату страхового збору (внесків) та стаж роботи фізичної особи: ідентифікаційний номер роботодавця; рік, за який внесено відомості; тривалість трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу роботи; сума заробітку (доходу), на який нараховується страховий збір (внески) на пенсійне страхування (помісячно); розмір страхового збору (внесків) на пенсійне страхування за відповідний місяць; відомості, які підтверджують наявність особливих умов праці, які дають право на пенсію на пільгових умовах;

3) частина персональної облікової картки, що відображає нарахування, сплату пенсії фізичній особі та надані їй соціальні послуги: дата, з якої призначено пенсію; місяць нарахування (перерахування, індексації) пенсії; вид трудової або іншої діяльності, яка зараховується до стажу; заробіток (доход) для обчислення, перерахунку, індексації пенсії; пільги, які враховуються під час призначення пенсії; розмір пенсії для виплати; запис про членів сім'ї, які перебувають на утриманні фізичної особи; підстави для надання соціальних послуг (для кожного виду послуг окремо); дата, з якої відкривається можливість надання соціальної послуги; відмітка про надання соціальної послуги;

4) частина, що відображає технологічну інформацію, необхідну для ведення персоніфікованого обліку.

Таким чином, запитувана позивачем інформація про фізичну особу міститься в персональній обліковій картці цієї фізичної особи.

Відповідно до абз.2 п.14 Порядку №794 забороняється розголошувати без згоди фізичної особи відомості про неї стосовно персоніфікованого обліку, крім випадків, передбачених законом.

Водночас, в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач отримав згоду фізичної особи на отримання інформації із персональної облікової картки.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість висновків суду першої інстанції про неправомірність відмови Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, викладену в листі №3607/11-32-1/08 від 24.07.2018.

Оцінюючи доводи позивача про те, що він, як інспектор праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради, має відповідні повноваження на отримання конфіденційної інформації з метою виконання посадових обов'язків з контролю за дотриманням законодавства про працю, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) інформація у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування використовується з дотриманням вимог, передбачених законодавством про інформацію.

Згідно з ч.3 ст. 22 Закон №1058-IV надання органами Пенсійного фонду відомостей, що містяться в системі персоніфікованого обліку, іншим юридичним і фізичним особам, крім структурних підрозділів з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх створення) рад, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування та перелічених у частині другій цієї статті, допускається виключно за рішенням суду та у випадках, передбачених законом.

Ч.4 вказаної статті передбачено, що Пенсійний фонд забезпечує комплекс організаційних та технічних заходів, спрямованих на захист відомостей, що містяться в системі персоніфікованого обліку, в тому числі забезпечує обмеження кола службових осіб, які в силу своїх службових обов'язків мають доступ до відомостей, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України мають право надавати відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, виключно за рішенням суду та у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пп.6 та пп.7 п.11 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295, під час підготовки до проведення інспекційного відвідування інспектор праці має право отримувати від державних органів інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування та за наявності службового посвідчення безперешкодно має право отримувати інформацію, необхідну інформацію для проведення інспекційного відвідування.

Водночас, вказаний Порядок не є законом в розумінні ст. 22 Закон №1058-IV та не уповноважує інспектора праці на отримання відомостей, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 ст.7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.3 ст.6 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Таким чином, в порушення вимог ст.ст.6-7 КАС України суд першої інстанції не врахував положення ст.32 Конституції України, положення Закону України "Про інформацію", Закону України "Про захист персональних даних" та помилково застосував до спірних правовідносин лише положення Порядку №295, який є підзаконним нормативно-правовим актом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в листі від 23.07.2018 року №09-00-014-33717 позивач просив у строк до 25.07.2018 року при пред'явленні службового посвідчення №880 нарочно надати інформацію про прізвище, ім'я, по-батькові найманого працівника та дату початку його трудових відносин з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

Тобто, позивач просив надати йому інформацію не у спосіб, встановлений Законом №2939-VI.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону № 2939-VI розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону № 2939-VI).

Ці положення узгоджуються з положеннями частини другої статті 32 Конституції України, відповідно до якої не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Умови, за яких можливо поширити конфіденційну інформацію, також передбачені ч.1 ст. 29 Закону України "Про інформацію", відповідно до якої інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

З урахуванням положень ч.2 ст.7 Закону № 2939-VI та ч.2 ст. 32 Конституції України суспільними інтересами (інтерес громадськості), у яких конфіденційна інформація може бути поширена, є лише інтереси національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Такий підхід також відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до яких втручання у право на приватність особи можливе, якщо воно ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Стаття 8 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Амман проти Швеції» Європейський суд з прав людини (далі - Суд) наголосив на тому, що зберігання даних, які стосуються «приватного життя» особи, належить до сфери застосування пункту 1 статті 8 (див. рішення у справі «Ліндер проти Швеції» (Leander v. Sweden) від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, с. 22, п. 48).

З цього приводу Суд зазначає, що поняття «приватне життя» не може тлумачитися в обмежувальному значенні. Зокрема, повага до приватного життя передбачає право на встановлення і розвиток стосунків з іншими людьми; крім того, немає принципових підстав вважати, що поняття «приватне життя» не може охоплювати діяльність професійного чи ділового характеру (див. рішення у справі «Німец проти Німеччини» (Niemietz v. Germany) від 16 грудня 1992 року, серія А, № 251-В, с. 33-34, п. 29, а також згадуване рішення у справі Галфордa, с. 1015-1016, п. 42).

Це широке тлумачення відповідає Конвенції Ради Європи від 28 січня 1981 року про захист прав осіб у сфері автоматичного опрацювання даних особистого характеру, яка набрала чинності 1 жовтня 1985 року і мета якої полягає в «забезпеченні для будь-якої особи на території кожної [Договірної] Сторони … поваги до її прав та основних свобод і, зокрема, права на недоторканність приватного життя при автоматичному опрацюванні даних особистого характеру» (стаття 1). Такі дані особистого характеру визначаються як «будь-яка інформація, що стосується людини, особу якої встановлено чи може бути встановлено» (стаття 2).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Таким чином, особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Водночас, письмовий запит позивача від 23.07.2018 №09-00-014-3371 не містить обґрунтування необхідності втручання в особисте життя фізичної особи, щодо якої запитується інформація.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів дійшла висновку про те, що запитувана позивачем інформація щодо фізичної особи є втручанням в її особисте життя і суперечить положенням статті 8 Конвенції.

Крім того, позивач не позбавлений можливості з'ясувати необхідну інформацію про працівників та дату початку трудових відносин під час проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції в порушення вимог процесуального законодавства не врахував положення статті 8 Конвенції та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю підтверджуються встановленими у справі обставинами.

Висновки суду першої інстанції по суті спору не відповідають встановленим у справі обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до статті 317 КАС України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії скасувати.

В задоволенні позову інспектора праці Департаменту самоврядного контролю Вінницької міської ради ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Постанова суду складена в повному обсязі та підписана 28 лютого 2019 року.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.