Справа № 826/10675/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 07.05.2018 року №, 07.05.2018 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 07.05.2018 року №, 07.05.2018 року №.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління ДФС у м. Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на правомірність прийняття спірних податкових повідомлень - рішень та вказує на те, що позивачем під час перевірки не надано перевіряючим повного обсягу документів, що б підтверджували правомірність списання паливно - мастильних матеріалів.

04 лютого 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, співробітниками Головного управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Будівельна компанія-ВР" () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р., валютного за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р., єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р.

За результатами перевірки складено Акт перевірки від 17.04.2018 р. №239/26-15-14-01-05/38013854 (надалі - Акт перевірки).

В Акті перевірки контролюючим органом встановлено наступні порушення: п. 189.1. ст.189, п. 198.5, ст. 198 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755- VI (із змінами та доповненнями) в результаті чого, занижено податок на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 5786981 грн., в тому числі, за червень 2015 року у сумі 64293 грн., серпень 2015 року у сумі 73401грн., вересень 2015 року у сумі 178230 грн., жовтень 2015 року у сумі 214049грн., листопад 2015 року у сумі 492099грн., грудень 2015 року у сумі 284340 грн., лютий 2016 року у сумі 107650грн., квітень 2016 року у сумі 201214 грн., травень 2016 року у сумі 337148 грн., червень 2016 року у сумі 431651 грн., липень 2016 року у сумі 461605 грн., серпень 2016 року у сумі 267037 грн., вересень 2016 року у сумі 427326 грн., жовтень 2016 року 217331 грн., листопад 2016 року у сумі 514814 грн., грудень 2016 року у сумі 460845 грн., жовтень 2017 року у сумі 998694 грн., грудень 2017 року у сумі 55254 грн.; п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України №2464-VI від 08.07.2010 р. "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та п. 1 р. 3 Наказу Міндоходів №454 від 19.09.2013 р. "Про порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування"; пп. 267.6.4 п. 267.6. ст.267 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-VI із змінами і доповненнями, щодо несвоєчасного подання звітності з транспортного податку за 2017 рік до ДПІ у Дніпровському районі м. Києва.

На підставі висновків Акту перевірки, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 07.05.2018 р.: №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 7233726,00 грн., в тому числі, за податковим зобов'язанням в сумі 5786981,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1446745,00 грн.; № штрафні санкції 510 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.2ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

В силу п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених правових норм, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 201.1 ст. 201 ПК України визначено, що на дату виникнення податкових зобов'язань платник податку зобов'язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата складання податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця). У разі постачання/придбання філією (структурним підрозділом) товарів/послуг, яка фактично є від імені головного підприємства - платника податку стороною договору, у податковій накладній, крім податкового номера платника податку додатково зазначається числовий номер такої філії (структурного підрозділу); д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД, для послуг - код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг; платники податків, крім випадків постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, мають право зазначати код товару згідно з УКТ ЗЕД або код послуги згідно з Державним класифікатором продукції та послуг неповністю, але не менше ніж чотири перших цифри відповідного коду.

Пунктом 201.10 ст. 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Таким чином, податкові накладні складені з порушенням вимог діючого законодавства, не можуть вважатися документами, підтверджуючими право покупця на включення до податкового кредиту сум ПДВ.

Наявність у покупця належно оформлених документів, які, відповідно до Кодексу необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для включення до складу податкового кредиту сум ПДВ.

Згідно з п. 201.7 ст. 201 Кодексу, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Первинні документи для надання їм юридичної сили повинні мати обов'язкові реквізити, передбачені ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У іншому випадку, відповідно до норм податкового законодавства, у платника податків не виникає права відносити до складу податкового кредиту, витрати без належних на те документів, обов'язковість заповнення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 1 статті 9 вказаного Закону визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Виходячи з вищенаведеного, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншоїдіяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Так, проведеною податковим органом перевіркою встановлено порушення позивачем: п. 189.1. ст.189, п. 198.5, ст. 198 Податкового Кодексу України, в результаті чого, занижено податок на додану вартість що підлягає сплаті до бюджету у загальній сумі 5786981 грн.

Апелянт зазначає, що до перевірки не було надано заявки на перевезення вантажів, товарно-транспортні накладні (за липень, серпень, вересень 2017 року), а також пояснення та документальне підтвердження щодо причин невідповідності обсягів використаного та списаного в бухгалтерському обліку ТОВ "Будівельна компанія-ВР" пального, невідповідності державних номерів реєстрації транспортних засобів зазначених в реєстрах перевезення вантажів вантажними автомобілями та актах списання паливно-мастильних матеріалів про що було складено акт надання документів не в повному обсязі від 26.03.2018 р. №374/1/26-15-14-01-05.

Аналізуючи висновки відповідача, викладені в акті перевірки, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між Позивачем (Замовник), з однієї сторони, та ТОВ "Науково - виробниче об'єднання "ПРОМВПРОВАДЖЕННЯ" (Виконавець), з іншої сторони, укладено Договір №10/08-1 перевезення вантажу автомобільним транспортом від 10.08.2013 р. (надалі - Договір №10/08-1) (том. 1 а.с. 61-63).

Згідно п. 1.1, п. 1.2, п. 2.1 - п. 2.5, п. 3.2 Договору №10/08-1, Перевізник за умовами даного Договору зобов'язується приймати і доставляти до пунктів призначення за маршрутом, визначеним Замовником, вантаж, який останній надає Виконавцю до перевезення, а Замовник зобов'язується сплачувати Виконавцю провізну плату у розмірі та порядку, визначеному даним Договором. Виконавець здійснює перевезення на підставі погоджених Сторонами заявок, які Замовник надсилає Виконавцю поштою, електронною поштою або усно за допомогою телефонного дзвінка. Перевезення вантажу автомобільним транспортом здійснюється за договірними цінами. Вартість послуг, які надає Виконавець Замовнику, вказується в актах виконаних робіт. Загальна сума договору складає суму, зазначену в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг) до даного договору. Звірка по грошовій заборгованості між Виконавцем та Замовником здійснюється у випадку необхідності та за ініціативою однієї зі Сторін, із обов'язковим складанням акту. Факт надання послуг оформлюється актом приймання - передачі послуг, який надається Виконавцем Замовнику протягом трьох днів з моменту надання послуги, але не пізніше третього банківського дня наступного місяця. Замовник сплачує вартість послуг в безготівковому порядку па поточний рахунок Виконавця протягом трьох банківських днів з моменту подання акту виконаних робіт. Обов'язки Замовника: своєчасно здійснювати платежі за надані виконавцем послуги на умовах цього Договору. Погоджувати маршрут руху автомобільного транспорту Виконавця. У відповідності до технічних можливостей автомобілів Виконавця забезпечити належний стан під'їзних шляхів до місця завантаження та розвантаження. Власними силами здійснювати завантаження та розвантаження. Забезпечувати автомобільні транспорти Виконавця, якими надані послуги, паливо-мастильними матеріалами.

На підтвердження виконання умов вказаного договору, позивачем надано суду наступні копії документів: акти здачі-прийняття робіт (надання послуг); Реєстри перевезення автомобілями ТОВ "Науково - виробниче об'єднання "ПРОМВПРОВАДЖЕННЯ" для ТОВ "Будівельна компанія-ВР", вказані документи містять обов'язкові реквізити: дата, номер автомобіля, пункт завантаження та пункт призначення, назва і вантажу, кількість тонн, відстань (км) ціна за тону, грн. з ПДВ, сума грн., підписи та печатки сторін тощо. Також, позивачем надано заправочні відомості; видаткові накладні; товарно-транспортні накладні та інші документи, які містяться в матеріалах справи.

З наданих позивачем документів - первинної документації (видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, договорів та інших документів) вбачається, що ним здійснювалися будівельні роботи (послуги/поставка): ґрунт, щебінь фракції 0-70, асфальт марки В-10, пісок, асфальт марки КЗ-9, сміття, фреза, асфальтний бій, асфальтна крошка, відсів, щебінь фракції 0-40, відсів фракції В 7,5 р1 та фракції В 12.5 р1, асфальт марки А-40 МКА та перевозився вантаж (доставка даного товару) транспортом ТОВ «НВО «Промвпровадження».

Апелянт вказує на те, що відбулося неправильне списання пального.

Однак, під час розгляду справи представник позивача пояснив, що податковий орган не брав до уваги транспортні засоби, які перебувають власному у користуванні ТОВ «Будівельна компанія -ВР», а проводив аналіз виключно по списаному пальному, яким забезпечувалося ТОВ «НВО Промвпровадження» при виконанні своїх договірних зобов 'язань.

Так, матеріалами справи підтверджено, що Розпорядженнями керівника ТОВ «Будівельна компанія-ВР» від 27.10.2014 року, від 10.08.2013 року запроваджено норми списання палива (без урахування коефіцієнтів) для найманої техніки, а саме, для ТОВ «НВО «Промвпровадження», згідно наданими висновками ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» для виконання транспортних послуг на об'єкті: «Будівництво заводу з виробництва насіння сільськогосподарських культур на території Почуйківської сільської ради Попільнянського району Житомирської області (108 км від м. Києва, 93 км від смт. Рокитне, Рокитнянського р-ну, Київської обл.».

Згідно висновків ДП «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» №1/17620-1 від 14.03.2013 року, №1/17620-5 від 14.03.2013 року, №1/17620-4 від 14.03.2013 року, №1/23095-3 від 26.01.2016 року, №1/23095-4 від 26.01.2016 року, 1/23095-6 від 26.01.2016 року, 1/23095-7 від 26.01.2016 року, розроблено тимчасову індивідуальну базову лінійну норму витрати палива для сідельного тягача Scania, робочим об'ємом 11705 куб.см, потужністю 280 кВт, 12-ступінчатою коробкою передач, спорядженою масою 8000 кг, власником якого є ТОВ «НВО «Промвпровадження», становить 17,2 літра дизельного палива на 100 км; для автомобіля-самоскида Scania, робочим об'ємом 11705 куб.см, потужністю 265 кВт, 8-ступінчатою коробкою передач, спорядженою масою 13810 кг, власником якого є ТОВ «НВО «Промвпровадження», становить 32,4 літра дизельного палива на 100 км; для автомобіля-самоскида Scania, робочим об'ємом 11705 куб.см, потужністю 280 кВт, 8-сгупінчатою механічно коробкою передач, спорядженою масою 47000 кг, власником якого є ТОВ «НВО «Промвпровадження», становить 34,8 літра дизельного палива на 100 км; для автомобіля-самоскида Volvo FMX 8X4, робочим об'ємом 12777 куб.см, потужністю 309 кВт, 16- ступінчатою механічно коробкою передач, спорядженою масою 16780 кг, користувачем якого є ТОВ «НВО «Промвпровадження», становить 36,8 літра дизельного палива на 100 км тощо.

Також, Товариством видано накази «Про встановлення норм витрат паливно-мастильних матеріалів на автотранспорт та дорожньо-будівельну техніку»: №2- ТЗ від 03.01.2017 року разом із коригуючими коефіцієнтами у додатку №1 та №2, наказ №2-ТЗ від 04.01.2016 року разом із коригуючими коефіцієнтами у додатку №1 та №2, наказ №2-ТЗ від 05.01.2015 року разом із коригуючими коефіцієнтами у додатку №1 та №2, відповідно до яких встановлено норми використання паливно-мастильних матеріалів автотранспортом та дорожньо-будівельною технікою, що знаходиться на балансі підприємства, відповідно до наказу Міністерства транспорту України №43 від 10.02.1998 року, ДБН В.2.8.-12-2000, а також встановлено коригуючий коефіцієнт при роботі техніки в зимових умовах згідно додатку №2.

В матеріалах справи містяться оборотно-сальдові відомості за 2015-2017 рр., які підтверджують наявність власної будівельної техніки у Товариства.

Операції по списанню використаного палива підтверджується актами списання паливно-мастильних матеріалів та заправочними відомостями, які містять всю необхідну інформацію та підписані уповноваженими особами.

Також, апелянт вказує на те, що позивачем не дотримано вимог наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 року №43 «Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» при організації обліку та списанні паливно-мастильних матеріалів при взаємовідносинах з ТОВ «НВО «Промвпроваджения».

Проте, як зазначалося, за умовами договору №10/08-1 від 10.08.2013 року про перевезення вантажу автомобільним транспортом, укладеного між ТОВ «НВО Промвпроваджения» та ТОВ «Будівельна компанія -ВР», ТОВ «НВО «Промвпроваджения» (Перевізник) зобов'язується приймати і доставляти до пунктів призначення за маршрутом, визначеним ТОВ Будівельна компанія - ВР» (Замовник), вантаж, який останній надає Перевізнику до перевезення, а Замовник зобов'язується сплачувати Перевізнику провізну плату у розмірі та порядку, визначеному даним договором ( п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору, Перевізник здійснює перевезення на підставі погоджених Сторонами заявок, які Замовник надсилає Перевізнику поштою, електронною поштою усно за допомогою телефонного зв'язку.

Підпунктом 3.2.5. п. 3.2. вказаного Договору визначено, що Замовник зобов'язаний забезпечувати автомобільний транспорт Виконавця, якими надано послуги, паливно-мастильними матеріалами.

Вказаним спростовуються доводи апелянта про відсутність зв'язку використання пального з ТОВ «НВО «Промвпроваджения» та про відсутність заявок на перевезення, оскільки, за умовами договору такі можуть бути погоджені і в усній формі.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів дійшла висновку про те, що спірні господарські операції по списанню використаного палива є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

Пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Так, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Контролюючим органом не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, а також не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в таких документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Враховуючи той факт, що у Товариства наявні всі первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку та які підтверджують правомірність списання палива у бухгалтерському обліку по взаємовідносинах з ТОВ «НВП «Промвпровадження», колегія суддів вважає, що висновки податкового органу про заниження позивачем податку на додану вартість є необгрунтованими.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Верховного суду, висловлену у постанові суду по справі № К/9901/6704/18 (804/4940/14) від 06.02.2018 р., зокрема, що наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу. В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі платника у зв'язку з його господарською діяльністю.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідача № від 07.05.2018 року та наявність правових підстав для його скасування.

Щодо прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення № від 07.05.2018 року, колегія суддів зазначає наступне.

З акту перевірки вбачається, що податковий орган під час перевірки дійшов висновку про несвоєчасне подання податкової декларації з транспортного податку у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві за 2017 р., чим порушено пп. 267.6.4 п. 267.6. ст.267 Податкового кодексу України.

Так, згідно п. п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні, згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

В силу п. п. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування, у відповідності до п. п. 267.3.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, є легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно пп. 267.6.4 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України, платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцем реєстрації об'єкта оподаткування декларацію.

З акту перевірки вбачається, що позивачем придбано транспортні засоби: AUDI А6, рік випуску 2016, об'єм циліндрів двигуна 2967 см3, дата реєстрації транспортного засобу 14.03.2017 р.; Wolksvagen Touareg 3.0 V ТDІ, рік випуску 2016, об'єм циліндрів двигуна 2967 см3, дата реєстрації транспортного засобу 23.03.2017 р.

Отже, спірний транспортний засіб придбано позивачем після закінчення граничного терміну подання декларації - 20.02.2017 року.

Також, з акту перевірки вбачається, що позивачем подано до податкового органу декларацію з транспортного податку 20.02.2018 р. №, річну за 2017 р.

Так, позивачем в річній декларації за 2017 р. відображено дані про придбання транспортних засобів.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що підстави для застосування до позивача штрафних санкцій є безпідставними.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія-ВР" та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління ".

Водночас, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, обов'язку доказування правомірності спірних рішень не виконано.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 25.02.2019 року.