Справа № 823/1370/18
Суддя: Губська Олена Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/1370/18 Суддя (судді) першої інстанції: Гайдаш В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Губської О.А.

суддів: Парінова А.Б., Беспалова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року (дата виготовлення повного тексту рішення невідома) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Черкаське лісове господарство", Державного агентства лісових ресурсів України про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного підприємства "Черкаське лісове господарство", Державного агентства лісових ресурсів України про визнання протиправною відмову у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, яка викладена в листі ДП «Черкаське лісове господарство» №1113/10 від 26.12.2017; зобов'язання ДП «Черкаське лісове господарство» надати погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га лісогосподарського призначення державної власності, вказаної в заяві від 18.12.2017.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення - про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що заява позивача до ДП "Черкаське лісове господарство" стосувалася відведення земельної ділянки, а не погодження щодо відведення земельної ділянки, таким чином фактично підмінивши поняття «отримання погодження на вилучення» та поняття «вилучення земельної ділянки». При цьому, суд першої інстанції при прийнятті рішення застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

До Шостого апеляційного адміністративного суду 12.12.2018 від відповідача та 14.05.2018 від Державного агентства лісових ресурсів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому відповідач зазначає, що судом першої інстанції винесено обґрунтоване рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин по справі та з врахуванням норм чинного законодавства та просять суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2018 року апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Черкаське лісове господарство", Державного агентства лісових ресурсів України про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії - зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №707/76/18 та ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року апеляційне провадження поновлено, оскільки рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №707/76/18 набрало законної сили 23.01.2019, та таким чином усунуто обставини, що викликали зупинення даної справи.

Сторони у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ст. 308 КАС України справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 18.12.2017 позивач звернувся до ДП "Черкаське лісове господарство" із клопотанням щодо отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га на території Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області

Листом від 26.12.2017 №1113/10 ДП "Черкаське лісове господарство" відмовило позивачу у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності щодо запитуваної позивачем земельної ділянки.

Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відмовляючи у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності відповідач діяв у межах та у спосіб, що передбачено вимогами чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції, перевіряючи у межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення місцевого адміністративного суду, зазначає наступне.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

В силу п.п. 1,2 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб'єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У поданому до Черкаського окружного адміністративного суду позові ОСОБА_2 просив визнати протиправною відмову ДП «Черкаське ЛГ» у наданні погодження на вилучення земель лісогосподарського призначення державної власності, яка викладена у листі від 26 грудня 2017 року № 1113/10, та зобов'язати ДП «Черкаське ЛГ» надати ОСОБА_2 погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га лісогосподарського призначення державної власності, зазначеної у його заяві від 18 грудня 2017 року.

ОСОБА_2 обґрунтував позов посиланням на статтю 57 ЛК України, статтю 118 ЗК України та зазначив, що з метою отримання погодження на вилучення земельної ділянки площею 0,1 га на території Білозірської сільської ради Черкаської області він звернувся до директора ДП «Черкаське ЛГ» з відповідним клопотанням, до якого додав схему розміщення земельної ділянки із зазначенням її місця розташування.

Земельні правовідносини урегульовані у значній кількості нормативних актів. Разом з тим у ЗК України передбачено порядок дій особи, яка зацікавлена в отриманні у власність чи користування земельної ділянки.

Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються окрім іншого, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Отже, для отримання у користування чи у власність земельної ділянки, яка уже перебуває у користуванні інших осіб, необхідна згода землекористувача, який завжди є персоналізованим, визначеним.

Особливості землекористування та вилучення лісових земель урегульовано у ЛК України.

Лісові відносини - суспільні відносини, які стосуються володіння, користування та розпоряджання лісами і спрямовуються на забезпечення охорони, відтворення та стале використання лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Об'єктом лісових відносин є лісовий фонд України та окремі лісові ділянки. Суб'єктами лісових відносин є органи державної влади, органи місцевого самоврядування, юридичні особи та громадяни, які діють відповідно до Конституції та законів України (стаття 2 ЛК України).

Згідно зі статтею 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

За приписами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Відповідно до статті 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи (стаття 17 ЛК України).

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності (стаття 92 ЗК України).

У статті 12 ЛК України зазначено, що громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів.

Оскільки земельні ділянки можуть перебувати у користуванні окремих юридичних і фізичних осіб і права кожного із землекористувачів визначено, то звернення до землекористувача, який окрім своїх повноважень як землекористувача наділений і іншими делегованими повноваженнями, не свідчить про позбавлення його, якщо ці обмеження прямо не передбачені у законі чи договорі, та не позбавляє його прав землекористувача висловлювати свою думку щодо даної земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.

Рішення землекористувача щодо надання чи відмови в наданні згоди на вилучення частини земельної ділянки є реалізацією майнових прав, а не управлінським рішенням.

Таким чином, справи у спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, якщо склад сторін спору відповідає вимогам статті 4 ЦПК України, мають розглядати суди загальної юрисдикції у порядку цивільного судочинства.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №707/76/18.

Статтею 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

З наведеного вбачається, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та підсудний відповідному суду в порядку цивільного судочинства.

В силу вимог п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст.239 КАС України передбачено, що якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Згідно ч.1 ст.319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині правил юрисдикції адміністративних судів, шляхом визначення підсудності даної справи адміністративним судам, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до ч.1 ст.319 КАС України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року - скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись ст.ст.238, 308, 310, 315, 319, 321, 325, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Черкаське лісове господарство", Державного агентства лісових ресурсів України про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року скасувати, провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Черкаське лісове господарство", Державного агентства лісових ресурсів України про визнання рішення незаконним та зобов'язання вчинити певні дії - закрити.

Роз'яснити позивачу його право на звернення до суду для захисту своїх прав в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддяО.А. Губська

СуддяА.Б. Парінов

СуддяО.О. Беспалов

Повне судове рішення складено 28.02.2019