Справа № 440/709/19
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2019-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

01 березня 2019 рокум. ПолтаваСправа № 440/709/19

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Удовіченко С.О., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та акту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 в якому просив:

- визнати незаконними дії голови Ставківської сільської ради народних депутатів О.В.Кріпак при видачі ОСОБА_4 державного акта на право приватної власності на землю Серія НОМЕР_1 від 08 травня 2002 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №301,

- визнати Державний акт на право приватної власності на землю Серія НОМЕР_1 від 08 травня 2002 року, виданого головою Ставківської сільської ради народних депутатів зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №301 - недійсним.

В обгрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 03 листопада 1997 року, на підставі рішення Зіньківської РДА від 13 жовтня 1997 року №399, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали право на земельну частку (пай) у розмірі 4,97 умовних кадастрових гектарів кожний, що належали КСП "Нива", що підтверджується сертифікатом серії НОМЕР_2. Після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 право на земельні частки (пай) отримав ОСОБА_4. 02 травня 2002 року головою Ставківської сільської ради народних депутатів О.В. Кріпак видано ОСОБА_4 Державний акт на право приватної власності на землю площею 9,18 га, розташованої на території Ставківської ради, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №301. Даний Державний акт видано на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 08 травня 2001 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, а єдиним спадкоємцем за законом є ОСОБА_1. Однак приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Набокою Ю.В. видано позивачу довідку №180/02-14/1-2018 від 06 квітня 2018 року про те, що нею заведено спадкову справу №1-2018, яку зареєстровано в Спадковому реєстрі 04 січня 2018 року за №61829335. Нотаріус повідомив, що в матеріалах спадкової справи наявний заповіт, посвідчений 04 лютого 2009 року Другою Полтавською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-117. При розгляді Октябрським районним судом заяви про тлумачення змісту заповіту поданої ОСОБА_1 до ОСОБА_2, останньою подано до суду Державний акт на право приватної власності на землю Серії НОМЕР_1 від 08 травня 2002 року. Згідно даного Акта, ОСОБА_4, на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 08 травня 2001 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 9,18 га. При цьому позивач вважає Державний акт на право приватної власності на землю від 08 травня 2002 року таким, що виданий з порушенням норм чинного законодавства, а тому останній є недійсним.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

За приписами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Як випливає з позовної заяви 08 травня 2002 року головою Ставківської сільської ради народних депутатів О.В. Кріпак, на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 08 травня 2001 року НОМЕР_3 та НОМЕР_4, видано ОСОБА_4 Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 9,18 га.

Листом від 06 квітня 2018 року №180/02-14/1-2018 приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Ю.В.Набока повідомив ОСОБА_1, що заведена справа №1-2018 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4, яку зареєстровано в спадковому реєстрі 04 січня 2018 року за №61829335. В матеріалах даної спадкової справи наявний заповіт, посвідчений Другою Полтавською нотаріальною конторою 04 лютого 2009 року за реєстровим №1-117, за яким померлий заповів земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського товариства площею 9,18 га, що знаходиться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, на ім'я іншої особи.

Позивач не погоджуючись із правомірністю оскаржуваного акта у позові зазначає, що підставами для виділення земельних ділянок у натурі власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації. У разі подання заяв про виділення земельних часток у натурі більшістю власників земельних часток у межах одного сільськогосподарського підприємства відповідна сільська, селищна, міська рада чи районна державна адміністрація приймає рішення про розробку проекту землеустрою щодо організації земельних часток (паїв). При цьому основним документом, що посвідчує право на земельну частку, є сертифікат на право на земельну частку, виданий районною державною адміністрацією.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року по справі №820/7173/16 (К/9901/25603/18) "неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин".

Позивач у позовній заяві, як на підставу для скасування оскаржуваного Державного акта, зазначає, що останній видано всупереч нормам чинного законодавства України.

При цьому з матеріалів позовної заяви також випливає, що позивач вважає себе спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_4.

Однак, як слідує із листа приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Ю.В.Набока від 06 квітня 2018 року №180/02-14/1-2018, ОСОБА_4 заповів земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського товариства площею 9,18 га, що знаходиться на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, на ім'я іншої (третьої) особи.

Виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивач фактично оскаржує набуття права власності спірною земельною ділянкою ОСОБА_4

Однак суд зазначає, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права в подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14 та Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 369/13240/14-а.

Оскільки Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_4, який в подальшому заповів дану земельну ділянку третій особі, даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частини першої статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Враховуючи, що ОСОБА_1 дії при видачі Державного акта та сам акт, на підставі якого набуто право власності на земельну ділянку за третьою особою, суд приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися судами за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 2, 9, 19, 170, 171 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та акту недійсним.

Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма додатками надіслати позивачу.

Роз'яснити позивачу, що даний спір належить розглядати за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя С.О. Удовіченко