Справа № 640/21662/18
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 лютого 2019 року № 640/21662/18

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі: головуючого судді Шевченко Н.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Адміністрації Президента України, у якому просить визнати дії суб'єкта владних повноважень протиправними, зобов'язати розглянути запити на інформацію та звернення від 29.10.2018.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що відповідач надав відповіді на запити про надання інформації позивача від 13.09.2018 та 22.10.2018 не у повному обсязі, а на її звернення від 29.10.2018 неправомірно застосував ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян».

16.01.2019 до суду від Адміністрації Президента України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на їх необгрунтованість.

Крім того, наголошено на тому, що на всі запити позивача про надання інформації до Адміністрації Президента України було надано відповідь у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», а на звернення позивача від 29.10.2018 було застосовано положення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», зважаючи на те, що позивачем тричі ставились аналогічні питання.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, 13.09.2018 позивач у порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернулась до Адміністрації Президента України із запитом № 2422 про надання інформації, у якому просила надати наступну інформацію:

- чи видавав Президент України до 31.12.2017 Указ про утворення Верховного Суду (підпункт 6) пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України)?;

- чи видавав Президент України до 31.12.2017 Указ про ліквідацію Верховного Суду України (підпункт 6) пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України)?;

- чи вносив після консультацій з Вищою радою правосуддя Президент України до Верховної Ради України проект закону про утворення Верховного Суду?;

- чи вносив після консультацій з Вищою радою правосуддя Президент України до Верховної Ради України проект закону про ліквідацію Верховного Суду України? (а. с. 18)

19.09.2018 Головним департаментом забезпечення доступу до публічної інформації Адміністрації Президента України листом № 12-09/3183 надано відповідь на запит, у якому зазначено про те, що порядок утворення та ліквідації Верховного Суду визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який набрав чинності 30.09.2016 одночасно з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)».

Відповідно до п. 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з дня початку роботи Верховного Суду, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України та Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Додатково повідомлено про те, що відповідно до п. 8 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус судців» Пленум Верховного Суду визначив 15.12.2017 днем початку роботи Верховного Суду. (а. с. 9)

22.10.2018 позивач повторно звернулась до Адміністрації Президента України з запитом № 2794, у якому просила надати наступну інформацію:

- чи видано Президентом України до 31.12.2017 на підставі підпункту 6 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України Указ про ліквідацію Верховного Суду України?;

- чи подано до Верховної Ради України на підставі статті 125 Конституції України Президентом після консультацій з Вищою радою правосуддя проект закону про ліквідацію Верховного Суду України?. (а. с. 19)

У відповідь на вищевказаний запит, відповідачем 26.10.2018 надано відповідь, аналогічну за змістом листу № 12-09/3183 від 19.09.2018. (а. с. 10)

Надалі, 24.10.2018 Адміністрацією Президента України надано відповідь ОСОБА_1 на колективне звернення працівників Верховного Суду України, що надійшло від голови депутатської фракції політичної партії «Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» у Верховній Раді України Ю. Тимошенко та у якому, зокрема, порушувались питання утворення Верховного Суду та «незаконної» ліквідації Верховного Суду України. (а. с. 20-27)

29.10.2018 позивач у порядку Закону України «Про звернення громадян» надіслала звернення до Адміністрації Президента України, в якому ставились питання, аналогічні тим, які були у запитах про надання інформації, а також, серед іншого, у колективному зверненні працівників Верховного Суду України.

У відповідь на дане звернення Адміністрація Президента України листом № 22/053766-10 від 29.11.2018 повідомила про застосування ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» та припинення розгляду звернення ОСОБА_1 з питань реалізації Главою держави повноважень при здійсненні ліквідації Верховного Суду України та щодо статусу Верховного Суду, з тих підстав, що таке звернення є аналогічним за змістом до запитів на надання інформації, які опрацьовувались в Адміністрації Президента України і на які вже було надано відповідь. (а. с. 11)

Вважаючи дії відповідача при наданні відповідей на запити та звернення протиправними, позивач звернулась до суду за захистом свої прав.

Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. 1, п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема надання інформації за запитами на інформацію.

Визначальним для публічної інформації є те, що вона заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходилась у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації.

Важливо зазначити, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» передбачає два види інформаційних відносин, на які його положення не поширюються: відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій та відносини у сфері звернень громадян; які регулюються спеціальним законом.

Відповідно до ст. 12 вказаного Закону суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 вказаного Закону запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно з ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яка визначає обов'язки розпорядників інформації, розпорядники інформації зобов'язані, зокрема надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Так, ч. ч. 2, 3 ст. 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлено, що запитувач має право оскаржити, зокрема: ненадання відповіді на запит на інформацію; надання недостовірної або неповної інформації; несвоєчасне надання інформації; інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України.

Розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. (ч. ч. 1, 4 ст. 20 Закону України «Про доступ до публічної інформації»)

Ураховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем було надано відповідь на запити позивача від 13.09.2018, 22.10.2018 у відповідній формі та у встановлений законодавством строк, проте такі відповіді є неповними та у повній мірі не дають відповідь на запитувану позивачем інформацію.

Щодо звернення позивача від 29.10.2018, суд зазначає таке.

Закон України «Про звернення громадян» (надалі по тексту також Закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Приписами ст. 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, на одержання письмової відповіді про результати розгляду заяви чи скарги, що кореспондує встановленому у ст. 19 даного Закону обов'язку державного органу письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Ураховуючи вищезазначені приписи законодавства, суд вважає, що громадяни мають право звернутися до визначеного кола органів із запитом (заявою, пропозицією, скаргою) та отримати на неї письмову відповідь з наданням повної та об'єктивної інформації.

Відповідно до вимог ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну.

Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

Приписами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян», яку було застосовано відповідачем за наслідками розгляду звернення позивача від 29.10.2018, передбачено, що не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Положення частини другої статті 8, за яким не розглядаються «звернення осіб, визнаних судом недієздатними», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-р/2018 від 11.10.2018.

На переконання суду, застосування відповідачем ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» до звернення ОСОБА_1 є неправомірним, з огляду на те, що 29.10.2018 вона звернулась до Адміністрації Президента України відповідно до Закону України «Про звернення громадян», що у свою чергу унеможливлює відмову в наданні відповіді по суті звернення з тих підстав, що позивач вже двічі зверталась з аналогічними питаннями в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» та на які їй було надано відповідь, оскільки вони регулюються різними законами, форма звернення, строки та порядок їх розгляду також є відмінними.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Суд наголошує на тому, що у листі № 22/053766-10 від 29.11.2018, яким повідомлено про застосування ч. 2 ст. 8 Закону України «Про звернення громадян» відповідачем не було роз'яснено порядок оскарження прийнятого рішення.

Таким чином, суд вважає, що відповідач неправомірно відмовив ОСОБА_1 у розгляді її звернення від 29.10.2018 та наданні на нього відповіді.

Стосовно посилання позивача на строк розгляду її звернення в один місяць, суд зазначає, що приписами ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлено строк розгляду звернення, який не може перевищувати одного місяця від для надходження звернення, з огляду на що, Адміністрацією Президента України не було порушено встановленого строку розгляду звернення.

Можливість застосування передбаченого ст. 20 Закону України «Про звернення громадян» 15-денного строку від дня отримання звернення, яке не потребує додаткового вивчення, виключно належить до дискреційних повноважень суб'єкта владних повноважень, який самостійно визначає наявність/відсутність підстав для необхідності додаткового вивчення обставин, викладених в зверненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Варто зазначити, що особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить саме від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірних рішень.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності та надані пояснення сторін, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача та про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, суд вважає, що судові витрати, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Президента України.

Керуючись статтями 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 255, 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Адміністрації Президента України про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити дії задовольнити повністю.

Визнати дії Адміністрації Президента України щодо ненадання ОСОБА_1 повної відповіді на її запити про надання інформації від 13.09.2018, від 22.10.2018 та звернення від 29.10.2018 протиправними.

Зобов'язати Адміністрацію Президента України повторно розглянути запити ОСОБА_1 від 13.09.2018, від 22.10.2018 відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та звернення від 29.10.2018 відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Адміністрації Президента України (вул. Банкова, 11, м. Київ, 01220) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1) понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.)

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя Н.М. Шевченко