Справа № 826/15126/18
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 лютого 2019 року № 826/15126/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління МВС України в м. Києві, Головного управління Національної поліції у м. Києві, Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві,-
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління МВС в м. Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15, код ЄДР: 08592201) (далі - відповідач 1, ГУ МВС України в м. Києві), Головного управління Національної поліції у м. Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15, код ЄДР: 40108583) (далі - відповідач 2, ГУ НП у м. Києві), Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві (04050, м. Київ, вул. Герцена, 9, код ЄДР: 08672940) (далі - відповідач 3, Шевченківський РУ), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2018 № 31 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі п/п. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

стягнути з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

зобов'язати ГУ НП у м. Києві працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду, що є рівнозначною посаді, займаній ним до звільнення.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що вказане звільнення є повторним.

Так, відповідно до постанови ОАС м. Києві від 28.11.2017 у справі № 826/28037/15, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018, суд вирішив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України в місті Києві від 06.11.2015 № 1017 о/с в частині звільнення 06.11.2015 в запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за пунктом "г" статті 64 (через скорочення штатів) ОСОБА_1, старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського РУ ГУ МВС України в місті Києві з 7 листопада 2015 року.

Відтак, як зазначає позивач, оскаржуваний наказ є наслідком повторного звільнення.

Позивач зазначає, що перебував на службі в органах внутрішніх справ України з 1998 року.

Згідно наказу ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2018 № 31 о/с «Щодо особового складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64.

Разом з тим, позивач наголошує, що наказ про його звільнення видано з порушенням вимог чинного законодавства про працю, оскільки у відповідності до норм діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в реорганізації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В той же час, позивач наголосив, що про звільнення його ніхто не повідомляв, чим, на його думку, було грубо порушено трудові права позивача та його соціальні гарантії.

Останній зазначив, що п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачає право власника звільняти працівників у разі зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкротства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, позивач вказав, що Міністерство юстиції України в роз'ясненні від 25.01.2015 визначає, що ліквідація установи - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов'язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується.

Між тим, у позовній заяві позивач наголосив, що Міністерство внутрішніх справ України, до складу якого входило ГУ МВС України в м. Києві, не ліквідоване. У даному випадку ліквідована складова частина системи МВС - міліція і створена поліція, діяльність якої координуються Кабінетом Міністрів України через Міністерство внутрішніх справ України.

Тобто, як стверджує позивач, в структурних підрозділах МВС України відбулась реорганізація з правонаступництвом.

Як зазначає позивач, на виконання вимог Закону України «Про Національну поліцію» 16.09.2015 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», якою, у тому числі, прийнято рішення про ліквідацію ГУ МВС України в м. Києві та утворено ГУ НП у м. Києві.

Позивач додав, що відповідно до абз. 9 роз'яснення Міністерства юстиції України у разі перетворення одного суб'єкта господарювання в іншій до новоутвореного суб'єкта господарювання переходять усі майнові права та обов'язки попереднього суб'єкта господарювання, що, як стверджує позивач, фактично відбулось в структурних підрозділах МВС України.

Таким чином, позивач наголошує, що саме ГУ НП у м. Києві 07.11.2015 повинно було прийняти позивача на службу, як це відбулося із переважною більшістю працівників ГУ МВС України в м. Києві та його структурних підрозділів. Однак, як стверджує позивач, такий обов'язок відповідачем 2 виконаний не був, чим грубо порушено вимоги законодавства України і, відповідно, права позивача.

З посиланням на постанови Верховного Суду України позивач наголосив, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці (ліквідації) зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до свої кваліфікації.

Крім того, ОСОБА_1 вказав, що п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, на підставі якого прийнято оскаржуваний наказ, передбачено, що особа середнього, старшого і начальницького складу звільняється зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

Таким чином, позивач стверджує, що звільнення зі служби через скорочення штатів допускається виключно при відсутності подальшого використання на службі. При вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі.

Так, позивач звертає увагу суду на пункти 42 та 45 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, якими передбачено, що особа може бути призначена на рівнозначну посаду, на нижчу посаду. При цьому переміщення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу на нижчі посади при скорочені штатів і за станом здоров'я проводиться прямими начальниками в межах наданих їм прав за умови, якщо немає можливості для призначення на рівнозначну посаду.

Позивач наголошує, що п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, шо працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умов відповідності вимогам до поліцейських, визначених цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції, з огляду на що позивач зазначає, що питання відповідності працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, вимогам до поліцейських, вирішується не органом, який ліквідується, а шляхом видання наказів новоствореними органами Національної поліції про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі поліції.

При цьому, у позовній заяві позивач звернув увагу суду на те, що він не відмовлявся від проходження служби в поліції, а навпаки, 06.11.2015 він подав заяву до голови Національної поліції України при прийняття його на службу, а 07.11.2015 аналогічну заяву до Головного управління Національної поліції у м. Києві. Однак, як стверджує позивача, жодної відповіді з приводу неприйняття його на службу до поліції він не отримав до цього часу, що дає підстави стверджувати, що вказане питання відповідачем 2 взагалі не вирішувалось.

В ході розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Позиція відповідачів.

Відповідач 1 - ГУ МВС України в м. Києві надіслало до суду відзив проти позову, в якому зазначив, що наказом МВС України «Про організаційно штатні питання» від 06.11.2015 № 1388 скорочено всі штати, і у тому числі у ГУ МВС України в м. Києві та Шевченківському РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Представник ГУ МВС України в .м Києві вказав, що на даний час в ГУ МВС України в м. Києві та Шевченківському РУ ГУ МВС України в м. Києві триває процедура ліквідації. Однак, вказана становище вказаних юридичних осіб, не дає змоги у повній мірі здійснити подальше використання поновлених осіб на службі в органах внутрішніх справ.

Так, наказом від 17.08.2018 № 31 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) згідно з пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64.

При цьому, представник відповідача 1 звернув увагу суду на те, що позивача було попереджено про майбутнє вивільнення, однак останній від підпису попередження відмовився, у зв'язку з чим було складено акт про відмову від підпису попередження від 14.06.2018, який заходиться в матеріалах особової справи ОСОБА_1

Отже, як стверджує представник відповідача 1, оскільки усі посади в системі органів міліції були скорочені, а всі юридичні особи, які входили до системи органів міліції - ліквідовані, запропонувати та перевести позивача для подальшого використання на службі на іншу посаду не тільки в межах м. Києва, а й в межах України є не можливим, з огляду на що ГУ МВС України в м. Києві законно та обґрунтовано прийняло рішення щодо звільнення останнього відповідно до пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64 Положення.

Щодо вимоги про стягнення з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то представник ГУ МВС України в м. Києві зазначив, що відповідно до розділу 6 Положення про Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, затвердженого наказом ГУ МВС України в м. Києві від 29.09.2007 № 673 о/с, Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві утримується за рахунок коштів державного бюджету, є окремою юридичною особою та має самостійний баланс, печатку із зображенням державного Герба України та власним найменуванням.

Тобто, як стверджує представник відповідача 1, грошове забезпечення працівників міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві виплачувалось за місцем проходження служби відповідною юридичною особою, з огляду на що середній заробіток за час вимушеного прогулу, у разі задоволення позову, не може бути стягнено з ГУ МВС України в м. Києві.

Підсумовуючи викладене представник ГУ МВС України в м. Києві просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідач 2, ГУ НП у м. Києві, надав до суду відзив проти позову, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що постановою «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16.09.2015 № 730 Кабінет Міністрів України прийняв рішення про ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі і Головного управління МВС України в м. Києві та Шевченківського РУ ГУ МВС в м. Києві, а отже, як стверджує представник відповідача, відбулась не реорганізація, а повна ліквідація органів внутрішніх справ, з огляду на що ГУ НП у м. Києві не є правонаступником ГУ МВС України в м. Києві.

Представник відповідача 2 зазначив, що ГУ МВС України в м. Києві перебуває в стані припинення, про що є відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З огляду на викладені обставини представник відповідача 2 наголосив, що у даному випадку ГУ НП у м. Києві не може працевлаштувати позивача, оскільки останній був скорочений та проходив службу в Шевченківському РУ ГУ МВС України в м. Києві - окремій юридичній особі.

Також представник відповідача 2 додав, що ГУ НП в м. Києві у будь-які правові відносини з позивачем не вступало, з огляду на що не може його працевлаштувати, а відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідач 3, Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, залучений до участі у справі відповідно до ухвали суду від 17.01.2019, повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, відповідач-3 двічі підряд у судове засідання не з'явився, відзив на позов не надав, відповідач у встановлений судом строк відзив по суті позову не надав, у зв'язку з чим справа розглядається судом за відсутності вказаної особа та на підставі наявних у ній матеріалів, - відповідно до положень ч. 6 ст. 162 КАС України та п. 2 ч. 3 ст. 205 КАС України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою 21.12.2018 судом витребувано додаткові докази у справі.

Ухвалою суду від 17.01.2019 залучено до участі у справі в якості співвідповідача - Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві та призначено судове засідання.

У судовому засіданні 27.02.2019, враховуючи положення ст. 261 КАС України, розгляд справи продовжено у порядку спрощеного провадження без подальшого проведення судового засідання та виклику сторін.

Розглянувши подані документи і матеріали, вислухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебував на службі в органах внутрішніх справ України з 1998 року.

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2018 № 31 о/с «Щодо особового складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2), старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64.

Вислуга років на день звільнення складає 19 років 11 місяців 22 дні, у пільговому обчислені - 24 роки 06 місяців 08 днів.

Підстава: акт про відмову від підпису попередження від 14.06.2018, наказ МВС України від 06.11.2015 № 1388 «Про організаційно-штатні питання», лист МВС України від 31.05.2018 № 7447/05/22-2018 «Про проблемні питання проходження служби колишніми працівниками міліції, поновлення судами на службі в ОВС» та довідка ліквідаційної комісії ГУ МВС в м. Києві від 14.08.2018 № 1580.

Позивач, вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує його права, звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» № 580-VIII, опублікований 06 серпня 2015 року та який набрав чинності 07 листопада 2015 року (далі також - Закон).

Відповідно до пп. 8-10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу змісту вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону.

Також слід зазначити, що особи, які виявили бажання проходити службу в поліції можуть бути прийняті до НПУ не раніше 07.11.2015.

Так, судом встановлено, що 07.11.2015 позивач звернувся до т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в місті Києві Терещука О.Д. із заявою (том 1 а.с. 18), в якій просив прийняти його на службу до поліції та призначити на посаду старшого оперуповноваженого управління поліції в Шевченківському районі Головного управління Національної поліції в м. Києві. Вказана заява була отримана ГУ НП у м. Києві 09.11.2015, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (том 1 а.с. 19).

Натомість як стверджує позивач, вказана заява так і не була розглянута ГУ НП у м. Києві.

Між тим, у матеріалах справи наявна копія відповіді ГУ НП у м. Києві від 08.12.2015 № 14/вх С-1, в якій зазначаємо, що враховуючи думку керівництва Шевченківського районного управління, негативне ставлення до виконання службових обов'язків за період служби, позитивне рішення не прийнято.

Враховуючи наведене, суд дійшов зазначає, що позивач, як працівник міліції, виявив бажання проходити службу у НП України у визначений законодавством спосіб та строк, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Однак, наказом ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2018 № 31 о/с «Щодо особового складу» відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_2) старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління звільнено з органів внутрішніх справ на підставі пп. «г» (через скорочення штатів) п. 64.

Так, порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ врегульовано Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114).

Відповідно до п. 8 Положення № 114, дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно з п. 64 «г» Положення № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

В той же час, порядок звільнення працівника через скорочення штатів вказаним положенням не визначений, з огляду на що суд до даних правовідносин застосовує загальні положення норм трудового законодавства.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 36 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 492 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Тобто, у разі попередження особи про звільнення уповноважена особа такого органу зобов'язана запропонувати такій особі іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При цьому, як встановлено правилами ст. 492 КЗпП, звільнення із зазначених підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В той же час, як зазначив представник відповідача 1 у своєму відзиві позивача було попереджене про майбутнє вивільнення, однак останній від підпису попередження відмовився, у зв'язку з чим було складено акт про відмову від підпису попередження від 14.06.2018 (том 1 а.с. 73-74) та акт від 14.06.2018 про відмову від підписання ОСОБА_1 акту про відмову від підпису попередження (том 1 а.с. 75).

Однак, матеріали справи не містять жодних, у розумінні ст. 73 КАС України, доказів того, що ОСОБА_1, у відповідності до ч. 1 ст. 492 КЗпП, було запропоновано роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Крім того, у відзивах проти позову, як відповідач 1 так і відповідач 2 наголосили, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано територіальні органи внутрішніх справ, у тому числі і ГУ МВС України в м. Києві та Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, а відтак запропонувати та перевести позивача для подальшого використання на службі на іншу посаду не є можливим.

Разом з тим, суд враховує, в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Так, суд при вирішенні даної справи дотримується правової позиції Верховного Суду, викладених у його численних судових рішеннях (номера рішень в ЄДРСР 79822753, 79414174 та інші), відповідно до якої, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведено, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв'язку з цим, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з'ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

У той же час, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи. Невиконання такого зобов'язання порушує трудові гарантії працівника.

Для перевірки наявності чи відсутності факту ліквідації юридичної особи публічного права норми Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, оскільки, як встановлено ч. 3 ст. 81 цього Кодексу, ним встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.

Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Як вбачається з аналізу постанов Кабінету Міністрів України від 02.03.2015 № 641 та від 16.03.2015 № 730, а також норм Законів України «Про міліцію», «Про Національну поліцію», Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 № 877 та Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 року № 878, фактично відбулося не припинення державою виконання функцій ліквідованого органу, а покладання виконання його функцій на інший новостворений орган.

Отже, в даному випадку мала місце не ліквідація, а реорганізація органів внутрішніх справ зі створенням нових територіальних органів НПУ, що неодноразово встановлено у численних судових рішеннях відносно відповідачів.

Відтак, у роботодавця (держави) виник обов'язок щодо працевлаштування працівників, у тому числі, Шевченківського РУ ГУ МВС України в .м Києві.

Пунктом 9 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону визначений механізм такого працевлаштування, який передбачає, зокрема, прийняття працівників міліції упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою.

Зі змісту вказаного нормативного акту вбачається, що така згода має бути надана працівником міліції в термін до 07.11.2015, а на орган поліції покладається обов'язок з надання такій особі переліку посад, на яку її може бути призначено.

У той же час, ГУ НП у м. Києві листом від 08.12.2015 надало позивачу відповідь на його заяву від 07.11.2015 про прийняття на службу у поліції, яка надіслана поштою 07.11.2015 та вручена ГУ НП у м. Києві 09.11.2015, про відсутність позитивного рішення (т.1, а.с. 18, 19, 190).

Виходячи з системного аналізу вказаних правових норм та встановленого судом волевиявлення позивача проходити службу в НПУ, у відповідача-1 були відсутні належні правові підстави для прийняття наказу щодо звільнення ОСОБА_1. за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів), а тому наказ ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2018 № 31 о/с «Щодо особового складу» є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, відповідно до п. 24 Положення № 114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді).

Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 28.10.2014 року (№ рішення у ЄДРСР 41602330), у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві з 18.08.2018 (з наступного дня за днем звільнення).

Щодо вимог позивача стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід врахувати наступні обставини. Так, щодо попереднього звільнення, слід зазначити, що відповідно до вищезгаданої постанови ОАС м. Києва від 28.11.2017 на користь позивача не стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу, що було пов'язано з перебуванням позивача у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (з 27.06.2013 по 26.11.2015; наказ № 182 від 29.04.2014; т.1, а.с. 36) і з тим, що грошове забезпечення у цей період не нараховувалось та не виплачувалось.

В контексті ж поновлення прав позивача у зв'язку з прийняттям оскаржуваного наказу, слід зазначити, що відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Таким чином, за обставин даної справи для проведення розрахунку підлягають застосуванню саме ці правила.

Так, відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік» кількість робочих днів: у серпні - 22; у вересні - 20; у жовтні - 22; у листопаді - 22; у грудні - 21.

При цьому, згідно з листом Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік» кількість робочих днів: у січня - 21; у лютому - 20.

Так, в матеріалах справи міститься розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1, відповідно до якого сума заробітку за 1 (один) місяць складає 2453,75 грн., а середньоденна заробітна плата складає - 81,79 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, що в даному випадку становить з 18.08.2018 по 27.02.2019 та складає 134 робочих днів, з яких: у серпні 2018 року - 9 днів; у вересня 2018 року - 20 днів; у жовтня 2018 року - 22 дні; у листопаді 2018 року -22 дні; у грудні 2018 року - 21 день; у січня 2019 року - 21 день та у лютому 2019 року - 19 днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу за період з 18.08.2018 (наступний день за днем звільнення) по 27.02.2019 (день ухвалення судового рішення) становить 10 959,86 грн. (81,79 грн. х 134 робочі дні).

Щодо вимоги позивача про стягнення з ГУ МВС України в м. Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Так, зважаючи на те, що позивача поновлено на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві, а Шевченківське РУ ГУМВС України в м. Києві, відповідно до п. 6 Положення про Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, затвердженого наказом ГУ МВС України в м. Києві від 29.09.2007 № 673 о/с, утримується за рахунок коштів державного бюджету, є окремою юридичною особою та має самостійний баланс та, відповідно грошове забезпечення працівників міліції Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві виплачувалось за місцем проходження служби відповідною юридичною особою, суд вважає що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню саме з Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. Таким чином, в цій частині позов підлягає задоволенню частково - як зазначено вище.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Головного управління Національної поліції у місті Києві працевлаштувати ОСОБА_1 на посаду, що є рівнозначною посаді, займаній ним до звільнення, суд зазначає, що вказана вимога задоволенню не підлягає, з огляду на те, що в межах даного спору судом вирішується питання щодо правомірності прийняття ГУ МВС України в м. Києві наказу від 17.08.2018 № 31 о/с «Щодо особового складу» та звільнення позивача з посади старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві та, відповідно поновлення останнього на зазначеній посаді, у зв'язку з чим зазначена вимога є передчасною. Більш того, позивач жодним чином не оскаржує дії ГУ НП у м. Києві щодо розгляду його заяви від 07.11.2015, що є передумовою для вирішення питання щодо наслідків можливого вчинення протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності у зв'язку з розглядом зазначеної заяви. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч.1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві з 18.08.2018 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до положень чч. 1, 2 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В свою чергу ГУ МВС України в м. Києві не спростовано доводів позивача та не надано суду жодних належних і допустимих у розумінні ст. 73 КАС України доказів, які б підтверджували правомірність прийняття наказу від 17.08.2018 № 31 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 6, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС в м. Києві (01025, м. Київ, вул. Володимирська, 15, код ЄДР: 08592201) від 17.08.2018 № 31 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 на підставі пп. «г» п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві з 18.08.2018.

Стягнути з Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві (04050, м. Київ, вул. Герцена, 9, код ЄДР: 08672940) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код: НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10 959,86 грн. (десять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять гривень 86 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти особи відділу карного розшуку Шевченківського районного управління Головного управління МВС України в місті Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України з урахуванням п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України (в редакції Закону № 2147-VIII)..

Суддя О.А. Кармазін