Справа № 826/13758/17
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 лютого 2019 року № 826/13758/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у м. Києві
провизнання протиправною та скасування податкової вимоги
представники позивача - ОСОБА_2;

сторін: відповідача - не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач або ФОП ОСОБА_1.) звернувся з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - відповідач або ГУ ДФС у м. Києві або контролюючий орган) про визнання протиправними та скасування податкової вимоги від 12.07.2017 № 46153-17 та рішення від 12.07.2017 № 46153-17 про опис майна у податкову заставу.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2017 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду у судовому засіданні на 29.01.2018.

В судовому засіданні 29.01.2018 суд, заслухавши представників сторін, оголосив перерву до 06.02.2018.

У судовому засіданні 06.02.2018 суд, заслухавши представників сторін, оголосив перерву до 27.02.2018.

27.02.2018 заслухавши в судовому засіданні представників сторін та зважаючи на заявлене ними спільне клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, суд ухвалив адміністративну справу, відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, розглядати в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Позовні вимоги обґрунтовані відсутністю податкового боргу, оскільки самостійно визначені податкові зобов'язання з єдиного податку сплачувались в повному обсязі, жодних донарахувань контролюючим органом не визначалось.

Крім того, позивач повідомляє про оскарження ним рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку, прийнятого контролюючим органом у зв'язку з наявністю податкового боргу.

Тому, на думку позивача, і податкова вимога, і рішення про опис майна у податкову заставу підлягають скасуванню.

Відповідач в наданому суду відзиві на адміністративний позов стверджує, що згідно даних інтегрованих карток станом на 12.07.2017 за позивачем обліковувався податковий борг з єдиного податку з фізичних осіб, який виник у зв'язку з недоплатою самостійно задекларованих податкових зобов'язань, відтак при прийнятті оскаржуваних рішень контролюючий орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 було подано до ДПІ у Дарницькому районі ГУ ДФС у м. Києві наступні звітні податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця:

- від 27.01.2016 № ,

- від 21.04.2016 № ,

- від 14.07.2016 № ,

- від 24.10.2016 № ,

- від 04.02.2017 № ,

- від 12.04.2017 № ,

якими самостійно визначене податкове зобов'язання з єдиного податку в розмірі, відповідно, 2120,00 грн., 11350,00 грн., 12850,00 грн., 14750,00 грн., 16950,00 грн. та 1900,00 грн., в загальному розмірі 59920,00 грн.

Позивачем сплачено самостійно визначено податкове зобов'язання з єдиного податку згідно із платіжними дорученнями від 09.02.2016 № 6 на суму 2000,00 грн., від 19.04.2016 № 3 на суму 6350,00 грн., від 19.05.2016 № 1 на суму 6350,00 грн., від 26.07.2016 № 9 на суму 1500,00 грн., від 20.10.2016 № 25 на суму 1900,00 грн., від 11.01.2017 № 4 на суму 2200,00 грн., від 19.04.2017 № 18 на суму 1900,00 грн., від 10.07.2017 № 36 на суму 1950,00 грн., на загальну суму 24150,00 грн.

Отже, загальна сума заборгованості позивача з єдиного податку, з урахуванням залишку несплаченої пені на суму 397,30 грн., а також наявної переплати на суму 141,31 грн. та часткової сплати на суму 24150,00 грн., становить 36025,99 грн.

12.07.2017 відповідачем було прийнято податкову вимогу № 46153-17, відповідно до якої за позивачем обліковується узгоджена сума грошового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 36025,99 грн., у тому числі: основний платіж - 35628,69 грн. штрафні (фінансові) санкції - 0,00 грн., пеня - 397,30 грн.

З метою забезпечення виконання податкової вимоги, рішенням уповноваженої особи ГУ ДФС у м. Києві від 12.07.2017 № 46153-17 вирішено здійснити опис майна позивача у податкову заставу.

Не погоджуючись з рішеннями відповідача, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога органу державної податкової служби до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

За змістом розділів ІІ, ІІІ Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 30.06.2017 № 610, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції. Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов'язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Так, пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом (підпункт 14.1.175); податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк) (підпункт 14.1.156).

Таким чином, податкова вимога може бути складена виключно у випадку наявності податкового боргу, тобто узгодженого податкового зобов'язання.

Згідно із пунктом 56.11 статті 56 Податкового кодексу України не підлягає оскарженню грошове зобов'язання, самостійно визначене платником податків.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із пунктом 31.1 статті 31 Податкового кодексу України строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством.

Відповідно до пункту 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання.

Згідно з пунктом 59.4 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, податковий борг позивача виник в результаті несплати самостійно визначеного узгодженого податкового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб.

Зокрема, позивачем самостійно визначено податкове зобов'язання з єдиного податку згідно звітних податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця від 27.01.2016 № , від 21.04.2016 № , від 14.07.2016 № , від 24.10.2016 № , від 04.02.2017 № , від 12.04.2017 № в загальному розмірі 59920,00 грн.

Натомість, сплачено згідно платіжних доручень від 09.02.2016 № 6, від 19.04.2016 № 3, від 19.05.2016 № 1, від 26.07.2016 № 9, від 20.10.2016 № 25, від 11.01.2017 № 4, від 19.04.2017 № 18, від 10.07.2017 № 36 лише 24150,00 грн.

Відтак, враховуючи, що сума податкового зобов'язання з єдиного податку з фізичних осіб у розмірі 35628,69 грн. не була сплачена позивачем, вона набула статусу податкового боргу.

Наявність податкового боргу у вказаній сумі також підтверджується зворотнім боком облікової картки платника податків ФОП ОСОБА_1 із єдиного податку з фізичних осіб.

Крім того, у відповідності до приписів статті 129 Податкового кодексу України відповідачем нараховано пеню у розмірі 397,30 грн.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що контролюючим органом правомірно сформовано податкову вимогу від 12.07.2017 № 46153-17.

Згідно з пунктом 88.1 статті 88 Податкового кодексу України з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов'язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.

За визначенням підпункту 14.1.155 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов'язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. Податкова застава виникає на підставах, встановлених цим Кодексом.

У разі невиконання платником податків грошового зобов'язання, забезпеченого податковою заставою, орган стягнення у порядку, визначеному цим Кодексом, звертає стягнення на майно такого платника, що є предметом податкової застави.

В свою чергу, за приписами підпункту 89.1.1 пункту 89.1 статті 89 Податкового кодексу України право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, що настає за останнім днем зазначеного строку.

Отже, у разі наявності у платника податку податкового боргу здійснюється опис майна такого платника у податкову заставу шляхом прийняття керівником контролюючого органу відповідного рішення.

Судом встановлено, що станом на 12.07.2017 за ФОП ОСОБА_1 рахувався податковий борг у розмірі 36025,99 грн., у зв'язку із чим виникло право податкової застави, тому рішення від 12.07.2017 № 46153-17 про опис майна у податкову заставу не підлягає скасуванню.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини другої статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У даному випадку не має жодного порушення законних прав, свобод та інтересів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з боку Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, а тому відсутні підстави для їх захисту чи поновлення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, з урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко