Справа № 826/2290/16
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 лютого 2019 року № 826/2290/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовом 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

3. ОСОБА_3

4. ОСОБА_4

до 1. Міністерства оборони України

2. Міністерства освіти і науки України

про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра

освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва позовом до Міністерства оборони України, Міністерства освіти і науки України про визнання протиправним Наказу Міністра оборони України та Міністра освіти та науки України від 29.05.2001 року №07/020 в частині.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.02.2016 відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

У зв'язку з припиненням повноважень судді щодо здійснення правосуддя, в провадженні якого перебувала адміністративна справа, справу було повторно розподілено між суддями.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Григоровича П.О.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.04.2017 прийнято адміністративну справу № 826/2290/16 до провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.07.2017 призначено справу № 826/2290/16 до судового розгляду в судовому засіданні.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України викладено у новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи зазначене, ухвалою суду від 01.02.2018 вирішено подальший розгляд адміністративної справи № 826/2290/16 здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Роз'яснено учасникам справи, що суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі підтримують заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просять суд їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Відповідач проти позову заперечують, посилаючись при цьому на те, що оскаржуваний наказ був прийнятий у відповідності чинних на той час норм законодавства, не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивачів, внаслідок чого підстави для визнання його протиправним відсутні.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Спільним Наказом Міністра оборони України та Міністерства освіти і науки України №07/020 від 29.05.2001 року, в тому числі, затверджено План прийому в 2001 році слухачів у вищі навчальні заклади для підготовки військових фахівців оперативно-стратегічного й оперативно-тактичного рівнів для Збройних Сил України (а.с.99-102 том 1).

Вказаним Планом по відношенню до Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» визначено програму підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання:

- студент - 4 роки + курсант - 1 рік.

Позивачі проходили навчання в Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» в період з 2002 - 2007/09 роки.

В подальшому, за наслідками навчання, позивачам до стажу військової служби уповноваженим на те органом було зараховано лише 1 рік навчання (курсант - 1 рік), в той час, як на переконання позивачів до стажу військової служби мало бути зараховано 5 років навчання, з урахуванням навчання в статусі «студент - 4 роки».

За таких обставин позивачів вважають, що Наказом Міністра оборони України та Міністерства освіти і науки України №07/020 від 29.05.2001 року в частині визначення програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання «студент - 4 роки + курсант - 1 рік» порушуються їх права, передбачені ст.8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з позовної заяви, при прийнятті суб'єктами владних повноважень Наказу в оскаржуваній частині, були допущені певні порушення.

В той же час, а ні в позовній заяві, а ні під час розгляду справи позивачі не змогли пояснити суду з посиланням конкретні письмові докази, в чому саме полягає їх порушене право в зв'язку з таким наказом та одночасно не надали доказів прийняття по відношенню до них будь який рішень, вчинення дій, допущення бездіяльності на підставі самої по собі програми підготовки офіцерів тактичного рівня, терміном навчання: студент - 4 роки + курсант - 1 рік, при тому, що вказаний документ не врегульовує питання грошового забезпечення військовослужбовців.

За таких обставин, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Частиною другою ст.124 Конституції України (в чинній редакції) визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч.4 ст.125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб'єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв'язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб'єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об'єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об'єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв'язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов'язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або має місце інше ущемлення прав чи свобод.

При цьому позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

З цього приводу Вищий господарський суд України в постанові від 28 липня 2010 зазначив таке: «Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові».

Як встановлено Окружним адміністративним судом міста Києва в постанові від 11.11.2015 №826/12810/15, яка набрала законної сили, у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про, в тому числі, вирішення питання, чи є законним та таким, що відповідає правовим актам вищої юридичної сили Наказ Міністерства оборони України та Міністерства освіти і науки України від 29.05.2001 №07/020:

«Аналіз виданого в межах компетенції Міністерства оборони України і Міністерства освіти і науки України спірний наказ від 29.05.2001 №07/020, дає підстави для висновку, що даний акт має організаційно-розпорядчий характер, не містить нових правових норм, спрямований на виконання вимог Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», у відповідності до Умов прийняття до вищих навчальних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 19.022001 №74, Інструкції про проведення військово-професійної орієнтації молоді та фахових вступних випробувань у вищих військових навчальних закладах Міністерства оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 14.04.1998 №152, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.06.1998 за №398/2838, зі змінами та доповненнями, внесеними наказом Міністра оборони України від 25.04.2000 №150, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07.06.2000 за №338/4559, та Положення про прийом слухачів на факультет підготовки спеціалістів оперативно-стратегічного рівня Академії збройних Сил України, затвердженого наказом начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 04.12.1995 №252. Дія спірного наказу вичерпана».

За таких обставин, оскільки відповідачами в рамках досліджуваних правовідносин не приймалось будь-яких актів індивідуальної дії або нормативно-правових актів, які б впливали на права та інтереси позивачів, враховуючи недоведеність позивачами обставин порушеного права внаслідок прийняття оскаржуваного акту організаційно-розпорядчого характеру, з урахуванням всього вищевикладеного в сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити про обрання позивачами невірного способу захисту порушеного права.

Як вже зазначалось, підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом стала обставина не зарахування 4 років навчання до військового стажу.

Для належного захисту порушеного права позивачам слід звертатись до уповноваженого на те органу з питанням зарахування до військового стажу часу навчання у вищому навчальному закладі та у випадку відмови органу в зарахуванні часу навчання до військового стажу, така відмова може бути оскаржена заінтересованою особою до суду.

Керуючись статтями 9, 14, 31, 33, 72-78, 90, 244-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)

ОСОБА_2 (АДРЕСА_2)

ОСОБА_3 (АДРЕСА_3).

ОСОБА_4 (АДРЕСА_4).

МІНІСТЕРСТВО ОБОРОНИ УКРАЇНИ (ідентифікаційний , адреса: 03168, м.Київ, ПРОСПЕКТ ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 6).

МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ (ідентифікаційний , адреса: 01135, м.Київ, ПРОСПЕКТ ПЕРЕМОГИ, будинок 10)

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович