Справа № 823/112/16
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 823/112/16 Суддя (судді) першої інстанції: С.М. Гарань
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Смілянської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Смілянської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Корсунь-Шевченківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області (правонаступником якого є Смілянська ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області) від 20.10.2015 № та від 18.12.2015 №.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю висновків відповідача про заниження позивачем податку на доходи фізичних осіб від отриманого доходу у вигляді додаткового блага за 2014 рік, оскільки анульована банком сума заборгованості по процентам та пені не підпадає під ознаки додаткового блага у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, в розумінні підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, а тому не підлягає оподаткуванню.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову було відмовлено, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу платника податку, анульованого кредитором за його самостійним рішенням до закінчення строку позовної давності, у тому числі, і по нарахованим процентам та пені, є додатковим благом, а тому підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016 постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 29.02.2016 було скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.10.2015 № щодо нарахування грошового зобов'язання за основним платежем у розмірі 13798,12 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 3619,53 грн та від 18.12.2015 № та ухвалено в цій частині постанову про задоволення позовних вимог, при цьому, суд апеляційної інстанції виходив з того, що загальна сума залишку боргу, який стягнуто за судовим рішенням від 05.05.2010 з позивача на користь банку, враховуючи часткову його сплату на момент укладення Договору про припинення зобов'язань за кредитним Договором, становить 5902,30 грн (3795,84 грн - залишок тіла кредиту) + 2106,46грн (залишок пені та процентів після часткового погашення стягнутого за рішенням суду боргу), у зв'язку з чим у позивача виник обов'язок включити до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу дохід лише у розмірі 5902,30 грн, а не у розмірі 97889,81 грн, як вважає відповідач.

Разом з тим, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016, а також постанова суду першої інстанції були скасовані Верховним Судом постановою від 14.06.2018 і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, Верховний Суд зазначив, що за встановлених у даній справі обставин анулювання (прощення) кредитором суми заборгованості, яка включала в себе як основну заборгованість за кредитом (тіло кредиту), так і заборгованість по нарахованим процентам за користування ним, а також пеню, нараховану за порушення строків повернення заборгованості, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага за 2014 рік у сумі 97889,81 грн та заниження ним податку на доходи фізичних осіб у розмірі, обрахованому від такої суми. Суд же апеляційної інстанції, хоча й посилався на відсутність ознак додаткового блага у анульованих (прощених) банком сум заборгованості по процентам, нарахованим за користування кредитом, та пені, помилково вважав, що податок на доходи фізичних осіб, обов'язок сплати якого покладається на позивача, повинен розраховуватись з суми підтвердженої судовим рішенням у цивільній справі частини непогашеного боргу у розмірі 5 902,30 грн, який, як встановлено цим же судом, складається із залишку тіла по кредиту у розмірі 3 795,84 грн та непогашених процентів і пені у розмірі 2106,46 грн.

Верховний Суд в своєму рішенні наголосив, що судами попередніх інстанцій не надано жодної правової оцінки встановленим в ході проведеної перевірки обставинам неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік, чим, за висновком податкового органу, порушено позивачем положення пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України, та, як наслідок, правомірності застосування до позивача штрафних санкцій за таке порушення.

При новому розгляді, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю, при цьому, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки основна сума анульованого боргу є меншою 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), відповідно до норм викладених в абз. «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, тому остання не мала включатися до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і відповідно податок з фізичних осіб з цієї суми не підлягав сплаті, в зв'язку з чим податкових зобов'язань не вникало, а отже позивач мала право не подавати податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Доводи апелянта обґрунтовані тим, що пунктом 5 Договору про припинення зобов'язань за кредитним договором №014/0448/82/0010743 встановлено, що з дати підписання цього договору позичальник вважається повідомленою у відповідності до абз. «д» п.164.2.17 Податкового кодексу України про те, що сума боргових зобов'язань буде включена кредитором до податкового розрахунку суми доходу позичальника. Крім того, апелянт вказує, що подальше внесення змін до абз. «д» п.164.2.17 Податкового кодексу України, свідчить про те, що до 01.01.2015 року до складу загального місячного (річного) оподаткованого доходу включалась уся сума боргу, в тому числі, пеня та штрафні санкції.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Згідно п.2 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що між позивачем (позичальник) та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) був укладений кредитний договір від 26 червня 2008 року №014/0448/82/0010743.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 05 травня 2010 року у справі №2-267/10 стягнуто з позивача на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість по кредитному договору в розмірі 21892,30 грн, яка включала в себе основну суму боргу (неповернутого кредиту) - 13742,74 грн; проценти, нараховані за користування кредитом, - 3429,33 грн; нараховану пеню за порушення строків повернення заборгованості - 4720,23 грн.

08 травня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позивачем був укладений додатковий договір про припинення зобов'язання, відповідно до якого кредитор звільняє позичальника від сплати боргових зобов'язань (прощення боргу), а кредитний договір вважається розірваним. Станом на день укладення цього договору загальний розмір боргу позичальника складав 97889,81 грн, з яких: основна сума боргу (неповернутого кредиту) 3795,84 грн; проценти, нараховані за користування кредитом - 8856,29 грн; нарахована пеня за порушення строків повернення заборгованості - 85237,68 грн.

28 вересня 2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслало інформацію контролюючому органу щодо прощення в II кварталі 2014 році позивачу заборгованості по кредитному договору в сумі 97889,81 грн.

В подальшому відповідачем за результатами проведеної документальної позапланової невиїзної перевірки позивача складено акт від 20 жовтня 2015 року №820/17-025/НОМЕР_1, яким зафіксовано порушення нею вимог: пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України, а саме, неподання податкової декларації про доходи та майновий стан за 2014 рік; підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, а також пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, а саме, невключення до податкової декларації про доходи та майновий стан за 2014 рік суму доходу, отриманого як додаткове благо у вигляді анулювання (прощення) заборгованості в розмірі 97889,81 грн, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на суму 14683,47 грн.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 20 жовтня 2015 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 18524,34 грн, в тому числі основне зобов'язання - 14683,47 грн, штрафні (фінансові) санкції - 3840,87 грн.

Рішенням Головного управління ДФС у Черкаській області від 17 грудня 2015 року №25831/23-00-10-0210, прийнятим за результатами адміністративного оскарження, з урахуванням вимог пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України збільшено позивачу грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 2142,75 грн, у тому числі 1714,20 грн за основним платежем та 428,55 грн за штрафними санкціями, у зв'язку з чим відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 18 грудня 2015 року № на відповідну суму.

Вказані податкові повідомлення-рішення є предметом цього позову, оскільки позивач вважає їх протиправними.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Так, згідно з підпунктами 163.1.1 та 163.1.2 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ПК України) об'єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі, від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Згідно з підпунктом «б» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов'язання.

У той же час, відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту, є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 605 ЦК України зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим, сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом й за прострочення виконання грошового зобов'язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №826/4367/15.

Водночас, відсутність в підпункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку (процентного), анульованого кредитором за його самостійним рішенням, була усунена шляхом внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Так, згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов'язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов'язаний виконати всі обов'язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеню), прощені (анульовані) кредитором.

Наведене підтверджується і змінами, які в подальшому внесені до законодавства, зокрема, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов'язань» від 09 квітня 2015 року №321-VIII, який набрав чинності 07 травня 2015 року, редакція підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України була доповнена абзацом другим, у зв'язку з чим сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов'язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності не підлягали включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Крім того, відповідно до пункту 56.21 статті 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таке застосування норм відповідає й основним засадам податкового законодавства, проголошеним у статті 4 ПК України.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що оподатковуваним доходом позивача є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком проценти за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеня) не є доходом платника податків, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування таких платежів.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що згідно п.1 договору прощення зобов'язань за кредитним договором, основна сума боргу (неповернутого позивачем кредиту) складала - 3795,84 грн, а враховуючи, що розмір мінімальної заробітної плити станом на 1 січня 2014 складав 1218,00 грн, в розрахунку на рік ця сума складає: 14616,00 грн (1218,00 грн х 12 місяців), 50% від якої становить - 7308,00 грн, тому, оскільки основна сума анульованого є меншою 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), відповідно до норм викладених в абз. «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, остання не мала включатися до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і відповідно податок на доходи фізичних осіб з цієї суми не підлягав сплаті, в зв'язку з чим податкових зобов'язань не вникало, а отже позивач мала правові підстави не подавати податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2014 рік.

За таких обставин, колегія судді погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкові повідомлення-рішення від 20 жовтня 2015 року № та від 18 грудня 2015 року № є протиправними та підлягають скасуванню, відповідачем не надано належних доказів щодо наявності підстав для включення заявленої суми заборгованості, як отримане додаткове благо, враховуючи норми чинного законодавства.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта, що внесення змін до абз. «д» п.164.2.17 Податкового кодексу України відбулось лише з 01.01.2015, в той час, як спірні правовідносини стосуються 2014 року, отже в даному випадку слід застосовувати норми закону, які були чинними до 01.01.2015 року.

Так, відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи зміст п.164.2.17 Податкового кодексу України в редакції, чинній з 01.01.2015 року, колегія суддів дійшла до висновку про обґрунтованість її застосування в даному випадку, з огляду на те, що дана норма уточнює та більш детально роз'яснює порядок включення доходу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку та його облік.

Крім того, спірні податкові повідомлення-рішення винесені у 2015 році.

Отже, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомлень-рішень.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Смілянської об'єднаної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк