Справа № 0340/1780/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/2645/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Ковальчука В.Д. у м. Луцьку в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області про визнання протиправними дій щодо відмови у встановленні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, зобов'язання встановити такий статус та видати таке посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії та інвалідом ІІІ групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. 27 березня 2018 року звернувся до відповідача із заявою щодо встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, долучивши документи, які засвідчують його участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формування Цивільної оборони тресту "Рівнешляхбуд", де працював в період 1986-1987 років на посаді головного технолога тресту, а тому вважає, що має право відповідно до ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" на встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни. Однак, листом від 20.04.2018 року №996/01-38 відповідач повідомив про відмову у встановленні такого статусу та видачі відповідного посвідчення, оскільки відповідно до роз'яснення Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації від 18.04.2018 року №1128/07/2-18, в якому стверджується, що формування Цивільної оборони у 1986-1987 роках були утворені лише в декількох областях України, а саме: Київській, Житомирській та Чернігівській.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Луцької районної державної адміністрації Волинської області подало на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю, вважаючи його необґрунтованим і незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що документи, які позивач долучив до своєї заяви, адресованої Управлінню соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації щодо набуття статусу інваліда війни належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку з тим, що він брав участь у таких заходах. Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 3 групи, захворювання якого пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (30-ти км. зона ЧАЕС) в період з 25.06.1986 по 17.07.1986 на будівництві автошляху від Зеленого Мису до Чорнобильської АЕС в районі с. Опачичі на посаді майстра, а також з 23.07.1987 по 03.09.1987 року на посаді виконроба по дезактивації території ЧАЕС.

Дані обставини підтверджуються копіями довідок ВАТ "Рівнешляхбуд" від 12.12.1997 року №17-8/419, від 20.07.1995 року №148 та копіями наказів від 20.06.1986, №56-к, від 17.07.1987 року №131.

Згідно довідок Волинської обласної медико-соціальної (експертної) комісії сер. МСЕ №024864, серії ВЛН №024864 визначено ступінь втрати професійної працездатності та довічно встановлено ОСОБА_1 3 групу інвалідності, у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

В березні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, долучивши документи, які засвідчують його участь в ліквідації аварії на ЧАЕС в складі Цивільної оборони.

Однак, листом від 20.04.2018 №996/01-38 відповідач відмовив у визначені правового статусу "особа з інвалідністю внаслідок війни" відповідно до п.9 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі відповідного посвідчення, посилаючись на роз'яснення Департаменту соціального захисту населення Волинської обласної державної адміністрації від 18.04.2018 №1128/07/2-18, оскільки подані документи не містять інформації про залучення позивача до складу формувань Цивільної оборони для виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач на підтвердження участі в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме в складі формувань цивільної оборони надав копії довідок ВАТ "Рівнешляхбуд" від 12.12.1997 №17-8/419, від 25.04.2018 №29, від 20.07.1995 №148, копії наказів від 20.06.1986 №56-к, від 17.07.1987 №131, Територіального тресту по будівництві і реконструкції автомобільних доріг і дорожніх споруд "Рівнешляхбуд", де у довідці ВАТ "Рівнешляхбуд" від 26.04.2018 року №29 чітко зазначено, що ОСОБА_1 був задіяний у 1986-1987 роках на роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (30-ти кілометровій зоні ЧАЕС) в складі формувань Цивільної оборони тресту "Рівнешляхбуд" на будівництві автомобільної дороги Зелений Мис - Чорнобиль, де працювали всі формування Цивільної оборони тресту "Рівнешляхбуд". Згідно наказу №56-к від 20.06.1986 ОСОБА_1 був відряджений до оперативної групи працівників тресту (період роботи з 25.06.1986 по 17.07.1986 на посаді майстра на будівництві автошляху Зелений Мис - Чорнобиль), а згідно наказу №131 від 17.06.1987 призначений керівником по виконанню робіт по асфальтуванню території ЧАЕС (період роботи з 23.07.1987 по 03.09.1987 на посаді виконроба по дезактивації території ЧАЕС). Таким чином, суд вважав, що позивачем до відповідача було подані всі необхідні документи на підтвердження того, що він брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони, то відмова відповідача щодо встановлення позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни і видачі відповідного посвідчення є необґрунтованою та такою, що порушує його право на одержання вказаного статусу та пов'язаного з ним соціального захисту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами позивача щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Відповідно до статті 1 Закону № 3551-ХІІ цей Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров'я та активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я.

Стаття 4 Закону № 3551-ХІІ визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 7 Закону України № 3551-ХІІ до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ) визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що умовами для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пунктом 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ, є:

1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

2) участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника Цивільної оборони СРСР від 6 червня 1975 року № 90 та Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18 березня 1976 року № 1111, було передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

Крім формувань Цивільної оборони у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

Відповідно до чинного у 1986 році Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого 18.03.76 року постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР №1111, цивільна оборона будувалась за територіально-виробничим принципом. Тобто в кожному міністерстві, відомстві або іншому центральному органі виконавчої влади, а також на підприємствах, в установах і організаціях створювались служби та формування цивільної оборони. Керівництво службами та формуваннями цивільної оборони в межах адміністративно-територіальних одиниць (областей, районів, міст) здійснювалось відповідними місцевими органами державної влади.

Документом, який підтверджує роботу у складі невоєнізованого формування цивільної оборони, є перелік особового складу невоєнізованого формування, затверджений наказом начальника цивільної оборони, наказом начальника штабу цивільної оборони про залучення невоєнізованого формування до виконання робіт з визначенням видів робіт та місць їх виконання.

У справі, що розглядається, судом першої інстанцій вірно встановлено факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також настання інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з участю у ліквідації цих наслідків.

Ці обставини свідчать про те, що на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом № 796-ХІІ.

Водночас колегія суддів зазначає, що для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ) окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (стосовно позивача цей факт встановлено) Закон № 3552-ХІІ містить також умову, щоб така особа брала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Це пояснюється тим, що крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь інші формування, які створювались в іншому порядку, ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялись у райони виконання робіт згідно з розпорядженням керівників відповідних органів, відомств, організацій, установ та підприємств.

З огляду на наведене вище колегія суддів зазначає, що за відсутністю доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ немає.

Документи, які позивач долучив до заяви щодо набуття статусу інваліда війни, належним чином підтверджують його статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та настання інвалідності у зв'язку з тим, що він брав участь у таких заходах.

Утім, належного документального підтвердження своєї безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони позивач не надав.

Ця обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі пункту 9 частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (підпункт 1 частини першої статті 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 21.08.2018 у справі № 676/3457/17, від 27.02.2018 у справі № 368/1579/14, від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а, від 07.06.2018 у справі № 377/797/17, від 11.10.2018 у справі №674/1239/17, від 20.02.2019 у справі №817/237/18.

З довідки ВАТ «Рівнешляхбуд» від 25 квітня 2018 року № 29 та доданих до довідки довідок ВАТ "Рівнешляхбуд" від 12.12.1997 року №17-8/419, від 20.07.1995 року №148 та наказів від 20.06.1986, №56-к, від 17.07.1987 року №131, від 20.12.1988 року №202, копії яких є в матеріалах справи, вбачається що в тресті «Рівнешляхбуд» в 1986-1987 роках функціонували формування Цивільної оборони, однак вказані документи не свідчать про те, що ОСОБА_1 приймав участі в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме в складі формувань Цивільної оборони, а лише стверджують, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (30-ти км. зона ЧАЕС) в період з 25.06.1986 по 17.07.1986 на будівництві автошляху від Зеленого Мису до Чорнобильської АЕС в районі с. Опачичі на посаді майстра, а також з 23.07.1987 по 03.09.1987 року на посаді виконроба по дезактивації території ЧАЕС, тобто має право на отримання статусу як ліквідатор, що визначається Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Копія посвідчення серії НОМЕР_1 від 29.06.2017 свідчить про те, що позивач таким правом скористався.

З огляду на наведене вище колегія суддів приходить до висновку, що за відсутності доказів, які б свідчили про залучення позивача до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у останнього немає достатніх підстав для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що представлені позивачем документи спростовують твердження відповідача про ненадання доказів позивачем про участь в ліквідації аварії саме в складі формування Цивільної оборони під час виконання робіт по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищенаведеного колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідність його висновків щодо підстав для задоволення позовних вимог, які не відповідають обставинам справи, призвели до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову .

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 322 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За змістом частин 5, 6 статті 139 КАС України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

В розумінні ч. 1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до платіжного доручення №1968 від 12.10.2018 відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1057,20 грн.

Таким чином, оскільки документально підтвердженими судовими витратами відповідача є сплачений судовий збір на загальну суму 1057,20 грн, вказані витрати пов'язані з розглядом справи, колегія суддів приходить до висновку про їх компенсацію за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2018 року у справі № 0340/1780/18 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації Волинської області (вул. Ковельська, 53, м. Луцьк, 43016, ) судові витрати у розмірі 1057 (тисячу п'ятдесят сім) гривень 20 копійок понесених судових витрат у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 27.02.2019.