Справа № 826/13903/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Земляної Г.В., Лічевецького І.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду апеляційну скаргу Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києваз адміністративним позовом до Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, в якому просив зобов'язати службових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на підставі адвокатських запитів адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 № 4/7 від 07.06.2018 року та № 2/6 від 06.07.2018 року в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» вчинити дії - надати адвокату Кравченку А.В. відомості: чи здійснювалась Генеральним Секретаріатом Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) публікація «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; з яких правових підстав «red notice» (червоне повідомлення) було опубліковане, у тому числі, але не обмежуючись, хто був ініціатором звернення, у рамках розслідування якої кримінальної справи воно було подане; коли прийнято рішення про публікацію «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та внесено відомості щодо останнього до бази даних Інтерпол; яким є поточний статус вказаного вище «red notice» (червоного повідомлення) щодо громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та чи перебувають відомості щодо нього у базі даних Інтерпол станом на момент розгляду адвокатського запиту; чи наявні (згідно із відомостями, що перебувають у розпорядженні Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України) будь-які обмеження свободи пересування громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на момент розгляду запиту; чи містяться у базах даних відбитків пальців рук, що перебувають у розпорядженні Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) та її територіальних органів, відомості щодо громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; з яких правових підстав та за чиєї ініціативи такі відомості було внесено, а також коли такі відомості були внесені до відповідної бази даних, у разі необхідності попередньо витребувавши запитувані відомості у Генерального секретаріату Інтерпол в межах наданих повноважень.

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач зазначив, що адвокат Кравченко А.В., звернувшись до Відповідача з адвокатськими запитами відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», отримав відмову в наданні відповідей на такі запити. Також, у відмові Відповідачем було зазначено, що для отримання інформації стосовно зазначеної у адвокатських запитах інформації Позивач має звернутись до Комісії з контролю за файлами Інтерполу. Позивач вважає, що відмова Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України у наданні відповідей на адвокатські запити є немправомірною та не відповідає вимогам законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов'язано Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повторно розглянути адвокатські запити адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 № 4/7 від 07.06.2018 року, № 2/6 від 06.07.2018 року, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Національною поліцією України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що своїми відповідями від 20 червня 2018 року №: ІР/7421/18/В53/22920/СА1/А10/5 та від 18 липня 2018 року №: ІР/7421/18/В53/22920/СА1/А1

0/5 Департамент повно, всебічно надав та роз'яснив представнику Позивача весь механізм здійснення заходів щодо процедури захисту прав ОСОБА_2 Тобто, Департамент у своїй діяльності діє лише у спосіб, в межах та на підставах визначених чинним законодавством.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що адвокатами Кіріною В.А. та Кравченком А.В. на підставі договорів від 18.05.2018 року надається правова допомога громадянину України ОСОБА_2

Представник Позивача - адвокат Кравченко А.В. в інтересах ОСОБА_2 звернувся до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відповідно до ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» із адвокатським запитом № 4/7 від 07.06.2018 року про надання інформації та копій документів, у якому просив надати відомості щодо наявності в базах даних Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) відомостей про обмеження свободи пересування громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, публікації щодо останнього «red notice» (червоного повідомлення або застосування інших обмежувальних заходів, підстави для прийняття таких заходів та їх ініціатора) (а. с. 45-48).

06 липня 2018 року адвокат Кравченко А.В. звернувся до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України із додатковим адвокатським запитом № 2/6, у якому просив надати інформацію про наявність у базах даних відбитків пальців рук, що перебувають у розпорядженні Міжнародної організації кримінальної поліції (Інтерпол) та її територіальних органів, щодо громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, для забезпечення належного представництва та захисту прав і законних інтересів Позивача (а. с. 50-54).

Листами № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20 червня 2018 року та № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18 липня 2018 року Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України надано відповідь на адвокатські запити листами та відмовлено адвокату в наданні запитуваної інформації та роз'яснено, що Позивач може звернутись із запитом безпосередньо до Комісії з контролю за файлами Інтерполу (а. с. 49, 55).

Позивач вважаючи, що зазначені рішення Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, як суб'єкта владних повноважень є такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, порушують гарантії адвокатської діяльності в частині збирання відомостей про факти, які можуть бути використані як докази, створюють перешкоди належній реалізації позивачем права на отримання відомостей про себе, звернувся до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України неправомірно відмовив листами № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20.06.2018 року, № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18.07.2018 року представнику Позивача адвокату у наданні запитуваної інформації, з посиланням на можливість самостійно звернутись із запитом до Комісії з контролю за файлами Інтерполу. Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, відмовляючи ОСОБА_2 у наданні відповідей на адвокатські запити з підстав, які не передбачені законодавством, діяло неправомірно. Суд першої інстанції вважав, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повторно розглянути адвокатські запити адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 № 4/7 від 07.06.2018 року, № 2/6 від 06.07.2018 року, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, за приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Положеннями статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема:

1) звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб);

2) представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об'єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами;

3) ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом;

4) складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку;

5) доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги;

6) бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг;

7) збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою;

8) застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання в порядку, передбаченому законом;

9) посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов'язковий спосіб посвідчення копій документів;

10) одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань;

11) користуватися іншими правами, передбаченими цим Законом та іншими законами.

Згідно з положеннями статті 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об'єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Вимагати від адвоката подання разом з адвокатським запитом інших документів забороняється. Адвокатський запит не може стосуватися надання консультацій і роз'яснень положень законодавства. Надання адвокату інформації та копій документів, отриманих під час здійснення кримінального провадження, здійснюється в порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом.

Орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов'язані не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом.

Таким чином, право звернення адвоката з адвокатськими запитами щодо отримання необхідної інформації, яке полягає в забезпеченні захисту прав, свобод і законних інтересів клієнта прямо передбачено чинним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що між Позивачем та адвокатом Кравченко А.В укладено договір про надання правової допомоги, на підставі якого останнім здійснювалось направлення запитів № 4/7 та № 2/6 щодо надання інформації.

Так, у даних адвокатських запитах було зазначено, що 27 липня 2007 року громадянин України ОСОБА_2 за ініціативою правоохоронних органів США затриманий на території Республіки Туреччина працівниками Національної поліції Республіки Туреччина за участі працівників секретної Служби США.

Для забезпечення належного захисту прав і законних інтересів ОСОБА_2 представник Позивача просив надати запитувану інформацію.

У листах від 20 червня 2018 року № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 та від 18 липня 2018 року № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України відмовив адвокату у наданні запитуваної інформації та роз'яснив, що Позивач може звернутись із запитом безпосередньо до Комісії з контролю за файлами Інтерполу.

Зазначені відмови, на думку Позивача, є формальними, адже у них не наведено жодної обставини, яка об'єктивно перешкоджає Відповідачу належним чином виконати покладені на нього обов'язки.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України № 220 від 25.03.1993 року «Про Національне центральне бюро Інтерполу» у зв'язку з прийняттям України до Міжнародної організації кримінальної поліції установлено, що взаємодія правоохоронних органів України з компетентними органами зарубіжних держав щодо вирішення питань боротьби із злочинністю, що має транснаціональний характер або виходить за межі країни, здійснюється лише через Національне центральне бюро Інтерполу. Національна поліція виступає як Національне центральне бюро Інтерполу.

Закон України «Про національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що взаємовідносини у сферах діяльності поліції з відповідними органами інших держав та міжнародними організаціями базуються на міжнародних договорах, а також на установчих актах та правилах міжнародних організацій, членом яких є Україна.

Постановою Кабінету Міністрів України № 877 від 28.10.2015 року «Про затвердження Положення про Національну поліцію» затверджено Положення про Національну поліцію.

Відповідно до підп. 32, 33, 34 п. 4 даного Положення національна поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює представництво та забезпечує виконання зобов'язань України в Міжнародній організації кримінальної поліції - Інтерполі та Європейському поліцейському офісі; організовує взаємодію правоохоронних та інших державних органів України з Інтерполом, Європолом, а також компетентними органами інших держав з питань, що належать до сфери діяльності Інтерполу та Європолу; використовує та надає іншим правоохоронним органам України доступ до інформаційно-телекомунікаційних систем і банків даних Інтерполу та Європолу, а також вносить до цих банків даних інформацію правоохоронних органів України.

Таким чином, для належного виконання взятих Україною міжнародних зобов'язань, створено Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, який є структурним підрозділом Національної поліції України та забезпечує виконання завдань і функцій, покладених на державу щодо формування державної політики з питань міжнародного співробітництва, контролю за реалізацією державної політики з питань міжнародного співробітництва структурними підрозділами.

Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України (як Національне центральне бюро Інтерполу) має сприяти взаємодії правоохоронних органів нашої держави з Генеральним секретаріатом Інтерполу та відповідними національними бюро країн-членів Міжнародної Організації Кримінальної Поліції.

Також, здійснює обмін інформацією з правоохоронних проблем та координацію дій у боротьбі зі злочинністю, яка виходить за межі України або носить транснаціональний характер.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано вважає, що саме до функцій Відповідача віднесено забезпечення обміну офіційною та конфіденційною (оперативно-розшуковою) інформацією у межах Інтерполу з питань боротьби зі злочинністю, надсилання до Генерального секретаріату Інтерполу і національних центральних бюро держав - членів Інтерполу запитів, пов'язаних з інформацією про злочин і злочинців, розшукуваних осіб, предмети, документи, здійснення нагляду за особами, які підозрюються у скоєнні злочинів, з чим погоджується колегія суддів.

Отже, направлені представником Позивача - адвокатом Кравченко А.В. адвокатських запитів до Відповідача, як суб'єкта владних повноважень, який реалізує в межах компетенції державну політику щодо боротьби зі злочинністю, яка має транснаціональний характер, з метою забезпечення закріпленого в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права кожного обвинуваченого у кримінальному порушенні бути негайно детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту, мали бути розглянуті Відповідачем та у разі потреби, в межах наданих повноважень, звернутись до Генерального секретаріату Інтерпол за запитуваною інформацію.

Судом першої інстанції не встановлено, що запитувана представником Позивача - адвокатом Кравченко А.В. в адвокатських запитах інформація має обмежений доступ та не може бути надана у відповідь на вказані запити.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відмова Відповідача не грунтується на тому, що неможливо надати інформацію у зв'язку з тим, що вона має обмежений доступ.

При цьому, право Позивача на безпосереднє звернення із запитом до Комісії з контролю за файлами Інтерполу не може обмежувати його право на таке ж звернення і до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України як Національного центрального бюро Інтерпол в Україні.

Пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто, стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17.02.2015 у справі «Guseva v. Bulgaria», заява № 6987/07, § 36, 40; від 03.04.2012 у справі «Gillberg v. Sweden», заява № 41723/06, § 93).

Варто зауважити, що реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті.

Відмова державного органу у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Велика палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08.11.2016 року у справі «Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary» (заява № 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати у кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (§ 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (§ 158-170): 1. Мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань, і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів. 2. Природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу. 3. Роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть, насамперед, журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов'язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань. 4. Готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.

Отже, суд першої правомірно дійшов висновку про те, що Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України неправомірно відмовив листами № ІР/742/18/В53/22920/СА1/А10/5 від 20 червня 2018 року, № IP/742/18/В53/26271/СА/А10/5 від 18 липня 2018 року представнику Позивача - адвокату Кравченко А.В. у наданні запитуваної інформації, з посиланням на можливість самостійно звернутись із запитом до Комісії з контролю за файлами Інтерполу, з чим погоджується колегія суддів.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання службових осіб Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на підставі адвокатських запитів адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 № 4/7 від 07 червня 2018 року та № 2/6 від 06 липня 2018 року в порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надати адвокату Кравченку А.В. відомості за переліком питань, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Насамперед, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з даного питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру»; п. 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства»; п. п. 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру»; п. 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії».

За таких обставин, Департамент міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, відмовляючи ОСОБА_2 у наданні відповідей на адвокатські запити з підстав, які не передбачені законодавством, діяло неправомірно.

Між тим, наданню відповіді на адвокатський запит, наданню якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура.

Тобто, законодавець передбачив обов'язок суду зобов'язати суб'єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього, тому втручання вказаного органу виходить за межі завдань адміністративного судочинства та є втручанням у дискреційні повноваження.

У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду.

Ураховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав Позивача, є зобов'язання Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України повторно розглянути адвокатські запити адвоката Кравченка А.В. в інтересах ОСОБА_4 № 4/7 від 07.06.2018 року, № 2/6 від 06.07.2018 року, у порядку ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», з чим також погоджується колегія суддів.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованим посилання Відповідача на те, що Позивач з метою отримання запитуваної інформації може самостійно звернутись до Комісії з контролю за файлами Інтерполу, оскільки положеннями ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено обов'язок надати адвокату відповідну інформацію та копії документів.

Також, статтею ст. 24 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено лише одне обмеження надання запитуваної інформації, а саме коли така інформація має обмежений доступ і копії документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Національної поліції України в особі Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Г.В.Земляна

І.О. Лічевецький