Справа № 520/965/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

25.02.2019 р. справа №520/965/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденко А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Державної екологічної інспекції у Харківській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДІФЛОН"
прозастосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю), -

встановив:

Позивач, Державна екологічна інспекція у Харківській області, у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діфлон» заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю) у спосіб зупинення експлуатації 1) заточного станку (встановленого в окремому приміщенні, яке розташовується за приміщенням мехмайстерні на території виробничої будівлі, на першому поверсі виробничої будівлі), 2) дробарки MD-800, 3) дробарки Crusher YC-800, 4) дробарки F-1, 5) прошивочної машини B-2, 6) прошивочної машини для пробивки отвору на дні горшика з комп. форм, 7) двох екструдерів (розташованих у виробничій будівлі (екструдерна лінія для виробництва листів з ПЕТ SL90, екструдер плоскощільний), 8) офсетно-печатної машини VAN DAM 540, 9) офсетно печатної машини модель YX-6-180, 10) термопластавтомату Union Power.

Підставами позову є доводи про те, що перелічене устаткування та пристрої є джерелами утворення викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря, однак використовуються Товариством без одержання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Діфлон», з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що перевіркою не доведено факту фізичної наявності обладнання та реального використання обладнання у межах господарської діяльності Товариства.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повністю виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з'ясувавши обставини спірних правовідносин, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом установлено, що з 10.12.2018 р. по 21.12.2018 р. владним субєктом, Державною екологічною інспекцією у Харківській області, було проведено планову перевірку діяльності ТОВ «Діфлон» з питання законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Результати перевірки оформлені актом №1015/01-04/03-09 від 21.12.2018 р. (далі за текстом ОСОБА_1).

У тексті ОСОБА_1 владним субєктом викладені судження про вчинення особою порушення ст. 11 Закону України «Про охорону атмосферного повітря», а саме: експлуатацію 1) заточного станку (встановленого в окремому приміщенні, яке розташовується за приміщенням мехмайстерні на території виробничої будівлі, на першому поверсі виробничої будівлі), 2) дробарки MD-800, 3) дробарки Crusher YC-800, 4) дробарки F-1, 5) прошивочної машини B-2, 6) прошивочної машини для пробивки отвору на дні горшика з комп. форм, 7) двох екструдерів (розташованих у виробничій будівлі (екструдерна лінія для виробництва листів з ПЕТ SL90, екструдер плоскощільний), 8) офсетно-печатної машини VAN DAM 540, 9) офсетно печатної машини модель YX-6-180, 10) термопластавтомату Union Power без одержання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря.

З посиланням на ОСОБА_1 владним субєктом 22.12.2018 р. було видано припис №146/03-09, де міститься приписання одержати дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря від перелічених вище джерел утворення викидів до 20.03.2019 р.

Одночасно із цим, із посиланням на ОСОБА_1 владним субєктом заявлено вимогу про зупинення експлуатації цих же самих пристроїв та устаткувань.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що правовідносини у галузі охорони навколишнього природного середовища, зокрема, атмосферного повітря, у томі числі запобігання і ліквідації негативного впливу господарської діяльності на навколишнє природне середовище, унормовані ст.ст. 13, 50 Конституції України, Законом України Про охорону навколишнього природного середовища, Законом України Про охорону атмосферного повітря, Законом України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, Положенням про Державну екологічну інспекцію України (затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 454/2011).

Так, за визначенням ст. 1 Закону України Про охорону атмосферного повітря джерело викиду - об'єкт (підприємство, цех, агрегат, установка, транспортний засіб тощо), з якого надходить в атмосферне повітря забруднююча речовина або суміш таких речовин.

Відповідно до ст. 10 цього закону підприємства, установи, організації та громадяни - суб'єкти підприємницької діяльності, що здійснюють викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря та діяльність яких пов'язана з впливом фізичних та біологічних факторів на його стан, зобов'язані: здійснювати організаційно-господарські, технічні та інші заходи щодо забезпечення виконання вимог, передбачених стандартами та нормативами екологічної безпеки у галузі охорони атмосферного повітря, дозволами на викиди забруднюючих речовин тощо; вживати заходів щодо зменшення обсягів викидів забруднюючих речовин і зменшення впливу фізичних факторів; забезпечувати безперебійну ефективну роботу і підтримання у справному стані споруд, устаткування та апаратури для очищення викидів і зменшення рівнів впливу фізичних та біологічних факторів; здійснювати контроль за обсягом і складом забруднюючих речовин, що викидаються в атмосферне повітря, і рівнями фізичного впливу та вести їх постійний облік; заздалегідь розробляти спеціальні заходи щодо охорони атмосферного повітря на випадок виникнення надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру і вживати заходів для ліквідації причин, наслідків забруднення атмосферного повітря; забезпечувати здійснення інструментально-лабораторних вимірювань параметрів викидів забруднюючих речовин стаціонарних і пересувних джерел та ефективності роботи газоочисних установок; забезпечувати розроблення методик виконання вимірювань, що враховують специфічні умови викиду забруднюючих речовин; використовувати метрологічно атестовані методики виконання вимірювань і повірені засоби вимірювальної техніки для визначення параметрів газопилового потоку і концентрацій забруднюючих речовин в атмосферному повітрі та викидах стаціонарних і пересувних джерел; здійснювати контроль за проектуванням, будівництвом і експлуатацією споруд, устаткування та апаратури для очищення газопилового потоку від забруднюючих речовин і зниження впливу фізичних та біологічних факторів, оснащення їх засобами вимірювальної техніки, необхідними для постійного контролю за ефективністю очищення, дотриманням нормативів гранично допустимих викидів забруднюючих речовин і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів та інших вимог законодавства в галузі охорони атмосферного повітря; своєчасно і в повному обсязі сплачувати екологічний податок.

Проаналізувавши положення чинних актів законодавства з питань захисту атмосферного повітря, суд дійшов висновку, що законодавець не сформулював виключного переліку джерел викидів.

На думку суду, вказане обумовлено обєктивною неможливістю передбачити наперед технологічні процедури та пристрої, котрі можуть бути задіяні у виробничих процесах.

Натомість законодавець у приписах ст. 1 Закону України Про охорону атмосферного повітря навів ознаки забруднення атмосферного повітря (як зміна складу і властивостей атмосферного повітря в результаті надходження або утворення в ньому фізичних, біологічних факторів і (або) хімічних сполук, що можуть несприятливо впливати на здоров'я людини та стан навколишнього природного середовища), а також забруднюючої речовини (як речовини хімічного або біологічного походження, що присутня або надходить в атмосферне повітря і може прямо або опосередковано справляти негативний вплив на здоров'я людини та стан навколишнього природного середовища), що у поєднанні з викладеним у цій же статті визначенням джерела викидів, дає всі підстави для висновку про те, що як джерело викиду може бути кваліфікована будь яка річ (у розумінні ст. 179 Цивільного кодексу України), існування (функціонування) якої не відкидає беззаперечно зміну стану атмосферного повітря внаслідок надходження фізично та хімічно непритаманних повітрю речовин.

Постановою КМУ від 29.09.2001 р. №1598 затверджено Перелік найбільш поширених і небезпечних забруднюючих речовин, викиди яких в атмосферне повітря підлягають регулюванню, до кола яких віднесено, зокрема, метали та їх сполуки.

З урахуванням змісту Інструкції про зміст та порядок складання звіту про проведення інвентаризації викидів забруднюючих речовин на підприємстві (затверджено наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 10.02.1995 р. №7, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15.03.1995 р. за №61/597; далі за текстом Інструкція №7), зокрема, п. 18, п. 1.9, п. 1.13, суд вважає, що законодавець саме субєкта господарювання обтяжив обовязком довести той факт, що будь-який пристрій, обладнання, устаткування, інша аналогічна річ тощо або не є джерелом викидів, або не вимагає одержання відповідного дозволу на експлуатацію з інших причин.

Відтак, слід дійти висновку, що до джерел викидів належать усі перелічені в ОСОБА_1 пристрої та устаткування, позаяк наслідком їх використання є зміна стану атмосферного повітря в місцях розташування цих речей.

Приєднаними до справи документами, а саме довідкою відповідача від 14.12.2018 р., підтверджені обставини фізичного існування пристроїв та устаткувань, перелічених в ОСОБА_1.

Продовжуючи розгляд справи, суд зазначає, що порівнюючи суспільну значимість обєктів захисту згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 4 ст. 242 КАС України з обєктами захисту згідно з ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 3, 8 Конституції України, суд вважає за необхідне віддати беззаперечний пріоритет інтересу захисту життя та здоровя людини, а відтак, попри зміст ст. 77 КАС України, весь тягар доказування у даному спорі покладає на невладного субєкта - відповідача по справі.

При цьому, суд додатково зазначає, що оскільки предметом спору по справі не є оскарження рішення чи діяння субєкта владних повноважень, то відсутні підстави для застосування судом приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, а відтак, спір має бути вирішений виключно за правилами ч. 1 ст. 77 КАС України.

Відповідно до ч. 7 ст. 41 Конституції України використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За приписами ч. 2 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Отже, відповідач як власник виробничих приміщень (рівно як і користувач цих приміщень) повинен забезпечити дотримання закону на території цих приміщень.

Однак, відповідач не подав до суду жодних належних та допустимих у розумінні ст.ст.72-76 КАС України доказів того, що виявлене субєктом владних повноважень обладнання, пристрої, устаткування належить чи використовується іншими особами або фізично відсутнє.

Таким чином, оскільки виявлені терорганом Державної екологічної інспекції обладнання, пристрої, устаткування знаходились на території ведення господарської діяльності відповідачем, то саме на відповідачеві лежить обовязок забезпечити дотримання закону на цій території.

Наведені відповідачем доводи на увагу суду не заслуговують, адже не спростовують ані факту існування обладнання, устаткування, пристроїв, ані здатності цих обєктів утворити викиди в атмосферне повітря.

Довід відповідача про невикористання цих обєктів у технологічному циклі виробництва продукції також не є підставою для відмови у позові, адже свідчить про відсутність порушеного права чи ущемленого інтересу і запровадженні додаткової заборони на використання обєктів, які і такі не задіяні у межах господарської діяльності.

Відповідно до ч. 5 ст. 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» виробництво (виготовлення) або реалізація продукції, виконання робіт, надання послуг суб'єктами господарювання можуть бути зупинені повністю або частково виключно за рішенням суду.

Відновлення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг суб'єктами господарювання після призупинення можливе з моменту отримання органом державного нагляду (контролю), який ініціював призупинення, повідомлення суб'єкта господарювання про усунення ним усіх встановлених судом порушень.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п'яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

З наведеної норми слідує, що за однією і тією ж обставиною (подією недодержання особою вимог закону) владний субєкт або реалізує владне повноваження контролю у спосіб звернення до суду, або реалізує владне повноваження контролю у спосіб видання власного правового акту індивідуальної дії.

Одночасна реалізація владним субєктом обох заходів контролю неможлива, адже позов про зупинення виробництва продукції (зупинення виготовлення продукції), зупинення реалізації продукції, зупинення виконання робіт, зупинення надання послуг обумовлений таким рівнем порушення закону, котрий обєктивно здатний самостійно (без вирішального та визначального впливу третіх сторонніх заздалегідь непередбачуваних невідворотних та нездоланних факторів) спричинити виникнення реальної загрози життю і здоровю людини.

Разом із тим, судом достеменно зясовано, що владний субєкт за власною вільною волею та необмеженим розсудом у спосіб видання припису від 22.12.2018 р. №146/03-09 встановив строк усунення викладених в ОСОБА_1 недоліків у вигляді відсутності дозволу - до 20.03.2019 р.

Отже, до указаної дати введення будь-яких додаткових заборон, обмежень, застережень не відповідає правилу юридичної визначеності як невідємній складовій запровадженого ст. 8 Конституції України принципу юридичної визначеності.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Приписи ч. 1 ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України вимагають від адміністративного суду забезпечити захист прав та інтересів невладного суб'єкта.

Проведений судовий розгляд показав, що заявлена владним суб'єктом вимога до настання 20.03.2019 р. порушує права та охоронювані законом інтереси приватної особи, а тому не підлягає до задоволення.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 26 лютого 2019 року.

Суддя Сліденко А.В.