Справа № 440/3850/18
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 р.Справа № 440/3850/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Клочко К.І.) від 14.11.2018 року (повний текст рішення складено 14.11.2018 р.) по справі № 440/3850/18

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сельхозкомплект"

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа Публічне акціонерне товариство "Букрос"

про визнання дій протиправними, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Сельхозкомплект", звернувся до суду із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа Публічне акціонерне товариство "Букрос", в якому просив:

- визнати протиправними дій (рішення державного реєстратора про держану реєстрацію прав та їх обтяжень) Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області у ВП 39397054 в частині винесення постанови про арешт нерухомого майна, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Сельхозкомплект", а саме: квартира №205, загальна площа 36,6 кв.м, житлова площа 18,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартира №195, загальна площа 65,6 кв.м, житлова площа 39,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартира №193, загальна площа 67,0 кв.м, житлова площа 39,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63 (серія та номер ВП №39397054), виданої 05.10.2018;

- скасувати постанову про арешт майна ВП №39397054 від 05.10.2018 Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області в частині арешту нерухомого майна, що належить ТОВ "Сельхозкомплект"; зобов'язання скасувати записи про обтяження нерухомого майна, що є власністю ТОВ "Сельхозкомплект", а саме: квартира №205, загальна площа 36,6 кв.м, житлова площа 18,7 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартира №195, загальна площа 65,6 кв.м, житлова площа 39,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартира №193, загальна площа 67,0 кв.м, житлова площа 39,1 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачу стало відомо про накладення арешту на майно товариство. Вважає винесення постанови про накладення арешту на нерухоме майно, що є власністю ТОВ "Сельхозкомплект", яке не є учасником виконавчого провадження, таким, що порушує законні права та інтереси позивача у розпорядженні ним.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про арешт майна ВП №39397054 від 05.10.2018 в частині арешту нерухомого майна: квартири №205, загальна площа 36,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартири №195, загальна площа 65,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартири №193, загальна площа 67,0 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63.

Знято арешт з нерухомого майна, а саме: квартири №205, загальна площа 36,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартири №195, загальна площа 65,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63; квартири №193, загальна площа 67,0 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63, накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 05.10.2018.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області на користь ТОВ "Сельхозкомплект" витрати зі сплати судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року та винести постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, незаконність рішення суду.

Вказує, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про протиправність оскаржуваної постанови про арешт майна. Зазначив, що до відділу примусового виконання рішень ПАТ "Букрос" подано клопотання про накладення арешту на нерухоме майно, яка відповідачем була задоволена з метою запобігання незаконному відчуженню.

Позивач та третя особа правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.

На адресу суду засобами електронного зв'язку надійшла заява представника позивача - адвоката Колеснікова В.О., в якій просить провести розгляд справи без його участі; апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що у провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебуває на примусовому виконанні зведене виконавче провадження ВП №39397054. Боржником по зведеному виконавчому провадженні є ПАТ БК "Букрос" (ВАТ "Букрос", ВАТ БК "Букрос").

03.10.2018 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області надійшло клопотання Голови наглядової ради ПАТ БК "Букрос" - уповноваженої особи власника майна ПАТ БК "Букрос" Кулій В.М. про накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на три квартири, виробничу базу по вул. Половка, 88/1, а також тридцять сім свердловин. Також, у клопотанні проінформовано про подання ПАТ БК "Букрос" апеляційної скарги та відкриття кримінального провадження.

05.10.2018 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Ніколенком С.В. прийнято постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на майно, що належить боржнику ВАТ Бурова компанія "Букрос", зокрема, на квартиру №193, загальна площа 67,0 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63, квартиру №195, загальна площа 65,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63, квартиру №205, загальна площа 36,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Полтава, вул. Героїв АТО, 63.

Як вказує позивач, з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30.10.2018 року підприємству стало відомо про накладення арешту на нерухоме майно, що є власністю ТОВ "Сельхозкомплект".

Не погоджуючись із правомірністю накладення державним виконавцем арешту на майно, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Колегія суддів не погоджується із даним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Відповідно положень ч.ч. 1-2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Із правового аналізу вказаних норм вбачається, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавц визначені статтею 287 КАС України.

Згідно частини першої вищенаведеної статті Кодексу визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження"від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі -Закон України № 1404-VIII).

Згідно статті 1 Закону України № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України № 1404-VIII, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов'язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об'єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 статті 26 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст.10 Закону України № 1404-VIII визначено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону України № 1404-VII).

Пунктом 6 частини 3 статті 18 Закону України № 1404-VIII визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно ч.5 ст.52 Закону України № 1404-VIII, у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів в обсязі, необхідному для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з цивільного обороту, або обмежено оборотоздатного майна, майна, на яке не може бути звернено стягнення), незалежно від того, хто фактично використовує таке майно.

Частинами 1, 2 статті 56 Закону України №1404-VIII визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно ч.1 ст. 59 Закону України №1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст.59 Закону України №1404-VIII).

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» від 20.05.2013 №8 вказано, що під час вирішення спору про зняття арешту із заставленого майна з'ясуванню підлягають обставин щодо підстав набуття права власності на спірне майно, у зв'язку з чим зазначені вимоги є приватноправовими.

На підставі викладеного, визнанню неправомірними дій та рішень державного виконавця щодо накладення арешту на майно має передувати встановлення судом права власності на арештоване майно за позивачем та зняття з нього арешту.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18.12.2018 року по справі №813/3664/15.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач оскаржує дії та рішення державного виконавця щодо накладення арешту на майно. Фактичною ж підставою для звернення до суду слугувала наявність у позивача суб'єктивного переконання щодо порушення його права власності на об'єкти нерухомого майна, зокрема, у зв'язку із накладенням на нього спірного арешту.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що третьою особою заперечується право власності позивача на спірне нерухоме майно. Тобто, виникненню спірних правовідносин передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право власності на конкретне нерухоме майно.

За таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (подалі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 319 КАС України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З урахуванням встановленого, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку про наявність ознак публічно-правового спору, що підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства України.

Враховуючи встановлені обставини у справі та допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 310, 319, 320, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.11.2018 року по справі №440/3850/18 скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Сельхозкомплект" до Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області третя особа Публічне акціонерне товариство "Букрос" про визнання дій протиправними, скасування постанови, зобов'язання вчинити дії - закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 26.02.2019 року.