Справа № 640/18259/18
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

31 січня 2019 року справа №640/18259/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача: не з'явились;

третьої особи: ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання Київської міської ради про закриття провадження в адміністративній справі

за позовомОСОБА_3
до третя особаКиївської міської ради ОСОБА_4
провизнання незаконним та скасування рішення
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення відповідача №228/1102 від 27 листопада 2003 року "Про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_5 для будівництва, експлуатації та обслуговування земельної ділянки по АДРЕСА_1".

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі №640/18259/18 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Відповідач подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, у зв'язку із тим, що вона не підсудна адміністративному суду.

У підготовчому судовому засіданні 31 січня 2019 року Окружний адміністративний суд міста Києва поставив на обговорення клопотання відповідача про закриття провадження у справі: представник позивача проти задоволення клопотання заперечив, представник третьої особи необхідність закриття провадження у справі підтримав; представник відповідача до суду не прибув.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач оскаржує рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року №228/1102 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_5 для будівництва, експлуатації та обслуговування земельної ділянки по АДРЕСА_1".

На думку суду, спір про оскарження рішення органу місцевого самоврядування, з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів щодо права власності на земельну ділянку, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За визначенням 7 частини четвертої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Частина перша статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. При цьому участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Суд встановив, що на підставі рішення Київської міської ради від 27 листопада 2003 року №228/1102 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки громадянці ОСОБА_5 для будівництва, експлуатації та обслуговування земельної ділянки по АДРЕСА_1" ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 24 травня 2017 року, зареєстрованим за реєстровим №669, право власності вказаної земельної ділянки перейшло до ОСОБА_4.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 "У справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, прийняте відповідачем рішення про передачу третій особі у приватну власність земельної ділянки є ненормативним актом суб'єктіа владних повноважень, яке вичерпало свою дію внаслідок їх виконання. У такому випадку захист порушеного, на думку позивача, права має вирішуватися за нормами цивільного судочинства.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 та 18 квітня 2018 року у справах №761/33504/14-а та № 802/950/17-а, від 14 листопада 2018 року у справі №826/240/16.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частина перша статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що провадження у адміністративній справі №640/18259/18 підлягає закриттю, а заявлені вимоги належить розглядати відповідному місцевому суду за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі вищенаведеного, пункту 1 частини першої статті 238, статті 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у адміністративній справі №640/18259/18 за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення.

Згідно з частиною першою статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частина перша статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.А. Кузьменко