Справа № 806/1660/18
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2018-12-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2018 року м. Житомир справа № 806/1660/18

категорія 10.2.4

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсійного забезпечення у зв'язку із збільшенням прожиткового мінімуму,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області протиправною та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок призначеної пенсії та її виплату за період з квітня 2006 року по квітень 2018 року згідно прожиткового мінімуму, що визначається чинним законодавством України на кожен рік.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 указувала, що відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" їй з лютого 2006 року призначена довічна пенсія за віком. З квітня 2006 року по квітень 2018 року вона отримує пенсію менше прожиткового мінімуму, визначеного законами України. У зв'язку з цим позивач звернулася з письмовими запитами до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з проханням здійснити їй перерахунок пенсійного забезпечення у зв'язку із збільшенням в Україні прожиткового мінімуму, починаючи із квітня 2006 року. У листі від 19.02.2018 відповідач повідомив, що осучаснення пенсії здійснюється згідно чинного законодавства України та вказано, що її звернення направлено до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області. Позивач вважає, що відповідачем порушено вимоги Закону щодо збільшення призначеної їй пенсії на підстав ст. 42 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що призвело до недоплати коштів як пенсії.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання у справі.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області на адміністративний позов подано письмовий відзив. У відзиві відповідач просив відмовити позивачу у позові, у зв'язку з безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог. При цьому відповідач указував, що в ГУ ПФУ відсутні повноваження щодо здійснення перерахунку пенсію позивачу, оскільки ОСОБА_1 перебуває на обліку та отримує пенсію за віком згідно із Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Позивач і представник відповідача до суду не прибули, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені. У позовній заяві позивач просила розглянути справу за наявними матеріалами.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом постановлено протокольну ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом з'ясовано, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Житомирському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за віком з 10.09.2006, яка обчислена відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

У лютому 2018 року позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою, в якій просила провести перерахунок призначеної пенсії та її виплату за період з 2006 року по 13.02.2018 згідно прожиткового мінімуму, визначеного чинним законодавством України; надати розрахунок її трудового стажу.

Листом від 19.02.2018 № С-1193 Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повідомило позивача про те, що її звернення з питань перерахунку пенсії розглянуто відповідно до Закону України «Про звернення громадян». При цьому вказано, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII з 01.10.2017 здійснено осучаснення пенсій, обчислених за нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" і призначених в попередні роки.

Одночасно повідомлено, що відповідно до Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, рішення про призначення (перерахунок), припинення та поновлення виплатити пенсії приймається управлінням Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднаними управліннями за місцем проживання (реєстрації) заявника. У зв'язку з цим звернення для розгляду надіслано до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із вказівкою перевірити матеріали пенсійної справи та забезпечити розгляд звернення з піднятих питань, надати відповідь заявниці.

Не погодившись із позицією відповідача та вважаючи, що офіційною відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області у перерахуванні та виплаті їй пенсійного забезпечення у зв'язку із офіційним збільшенням прожиткового мінімуму в Україні, порушено її конституційне право на достатній рівень життя, гарантований державою, позивач звернулася до суду з даним позовом.

У позові позивач наголошувала на тому, що здійснення індексації і перерахунку призначеної пенсії в залежності від зміни прожиткового мінімуму, мінімальної середньої заробітної плати, тощо, є обов'язком Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний нею спосіб, суд ураховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 3 ст. 46 Конституції України, пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії встановлено статтею 44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Згідно із частиною першою цієї статті згаданого Закону, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до частини 5 статті 45 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Слід урахувати, що Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, затверджено Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління.

За змістом пункту 1 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд). Головні управління Фонду підпорядковуються Фонду та разом з управліннями Фонду в районах, містах, районах у містах, а також об'єднаними управліннями (далі - управління Фонду) утворюють систему територіальних органів Фонду.

Пунктом 3 згаданого Положення встановлено, що основними завданнями головного управління Фонду є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; забезпечення ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом.

У пункті 4 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, закріплені повноваження Головного управління.

Так, приписами вказаного пункту Положення визначено, що Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: організовує роботу управлінь Фонду щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства; здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; здійснює розгляд звернень, заяв та скарг підприємств, установ, організацій і громадян з питань діяльності Фонду, виявляє та усуває причини, що призводять до подання громадянами скарг.

У свою чергу, за змістом пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Згідно із п. 3 вказаного Положення, основними завданнями управління Фонду є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; виконання інших завдань, визначених законом.

Відповідно до п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485, Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства (пп.7); забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством (пп.8).

Із аналізу вищепроцитованих норм видно, що саме Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління призначають/здійснюють перерахунок та виплачують пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, звернення позивача про перерахунок її пенсії може бути подано до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, позаяк у вказаному територіальному управлінні вона перебуває на обліку та отримує пенсію і саме це управління уповноважено на здійснює перерахунку і виплати пенсії того виду, що отримує позивач. Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області таких повноважень щодо перерахунку пенсії в даному випадку не має.

Суд зауважує, що частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка діє на момент розгляду та вирішення справи, далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У пункті 8 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, визначених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача (п. 9 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зазначає, що при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Указаний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За змістом частини першої статті 55 Конституції України, пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-зп від 25 грудня 1997 року (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Із аналізу наведених норм та висновку Конституційного Суду України випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Таким чином, передумовою для захисту права є його порушення. Якщо ж таке право порушеним не є, то, відповідно, воно не може бути захищеним (поновленим) судом. А тому відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Суд позбавлений можливості в даній справі вийти за межі позовних вимог і надати оцінку відповіді Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29.03.2018, позаяк це виходить за межі предмету спору та доказування в справі, зважаючи на те, що позивач наполягає на правильності свого звернення саме до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

Отже, поряд з тим, що на суб'єкта владних повноважень, у випадку, якщо він є відповідачем в адміністративній справі, покладено обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, Кодексом адміністративного судочинства України на кожну сторону, в не залежності від того чи є вона суб'єктом владних повноважень, покладено обов'язок щодо доведення обставин на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на все викладене вище, з урахуванням встановлених фактів, суд указує, що позивач не надала суду доказів того, чим саме Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області порушило її права, свободи чи законні інтереси в сфері публічно-правових відносин при здійсненні відповідачем владних управлінських функцій. Листом від 19.02.2018 відповідач повідомив ОСОБА_1 норму на якій здійснюється осучаснення пенсій; роз'яснив, що її звернення належить розгляду Житомирським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області та скерував її звернення до належного територіального управління, зобов'язавши останнє повідомити заявника про результати розгляду. Вказані дії відповідача узгоджуються із вимоги вищевказаного Закону, Закону України «Про звернення громадян» та Постанови правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 р. за № 40/26485.

У свою чергу, лист Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29.03.2018, в якому надано відповідь на звернення ОСОБА_1 не входить в межі розгляду даної справи.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що в даній справі відсутні обставини, за наявності яких необхідно було б з метою захисту прав позивача визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії та її виплату за період з квітня 2006 року по квітень 2018 року згідно прожиткового мінімуму, що визначається чинним законодавством України на кожен рік.

Отож, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає критерію захисту порушеного права в порядку позовного провадження, у зв'язку з чим підстави для задоволення позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відсутні.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, а також ураховуючи положення ст. 139 КАС України та звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (вул. О.Ольжича, 7,м.Житомир,10003, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсійного забезпечення у зв'язку із збільшенням прожиткового мінімуму відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко