Справа № 804/3931/16
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2019 року

Київ

справа №804/3931/16

адміністративне провадження №К/9901/25509/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду у складі судді Захарчук - Борисенко Н.В. від 18 липня 2016 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Дурасової Ю.В., суддів Щербака А.А., Баранник Н.П. від 18 жовтня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СТРОЙПРОМГРУП» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СТРОЙПРОМГРУП» (далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач/Інспекція), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило: 1) визнати дії Інспекції щодо розірвання Договору від 18 листопада 2015 року №181120153 «Про визнання електронних документів» незаконними; 2) визнати Договір від 18 листопада 2015 року №181120153 «Про визнання електронних документів», укладений між Товариством та Інспекцією - чинним; 3) визнати протиправними дії Інспекції щодо неприйняття як податкової звітності декларації з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за травень 2016 року разом з додатками до неї, поданої Товариством засобами електронного зв'язку в електронній формі 17 червня 2016 року; 4) зобов'язати відповідача прийняти податкову звітність декларацію з ПДВ за травень 2016 року разом з додатками до неї, поданої Товариством засобами електронного зв'язку в електронній формі датою її фактичного отримання, а саме 17 червня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначало, що засобами телекомунікаційного зв'язку подано до Інспекції податкову декларацію з ПДВ за травень 2016 року, яка була оформлена належним чином та містила всі обов'язкові реквізити, передбачені Податковим кодексом України (далі - ПК України), а тому вважає, що підстав для невизнання поданої декларації податковою звітністю не було.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що на момент розірвання Інспекцією укладеного із позивачем договору про визнання електронних документів в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців не містилось запису про зміну місцезнаходження останнього або ж відсутність Товариства за зареєстрованим місцезнаходженням, а тому у відповідача не було законних підстав для вчинення дій щодо розірвання такого договору в односторонньому порядку. Також суд дійшов висновку про неправомірність дій Інспекції щодо невизнання податковою звітністю податкової декларації Товариства з ПДВ за травень 2016 року, оскільки остання містить усі обов'язкові реквізити, передбачені пунктом 48.3 статті 48 ПК України.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 18 жовтня 2016 року скасував постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року у частині вимог про визнання незаконними дій Інспекції щодо розірвання від 18 листопада 2015 року №181120153 «Про визнання електронних документів» та щодо визнання зазначеного договору чинним; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Натомість, ухвалюючи таке рішення, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених Товариством позовних вимог щодо визнання протиправними дій контролюючого органу по неприйняттю податкової декларації з ПДВ за травень 2016 року та зобов'язання прийняти цю декларацію засобами електронного зв'язку в електронній формі датою її фактичного отримання, а саме 17 червня 2016 року.

Інспекція подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову суду першої інстанції повністю, а постанову апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог; прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, посилалась на помилковість позиції судів у даній справі, оскільки договір про визнання електронних документів було розірвано в односторонньому порядку у зв'язку з відсутністю позивача за місцезнаходженням, обставини чого було встановлено за наслідками виходу за податкової адресою та проведення огляду приміщення; зазначає, що позивачем не використано свого права, передбаченого пунктом 49.4 статті 49 ПК України, на подачу до складання нового договору податкової звітності на паперових носіях. Також посилається на залишення судами поза увагою обставин того, що податкова звітність з ПДВ за травень 2016 року не була прийнята на рівні ДФС України та не надсилалась до районного рівня, а тому Інспекція не є належним відповідачем за даним позовом.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У визначені ухвалою строки заперечень на касаційну скаргу не надходило.

В подальшому справа передана до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання процесуальних норм, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство зареєстровано як юридична особа, перебуває на обліку в Інспекції, є платником ПДВ.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань місцезнаходження Товариства: м. Дніпропетровськ, вул. Шевченка, 10-Б, Дніпропетровська область, 49044.

Судами встановлено, що між Товариством та Інспекцією укладено договір про визнання електронних документів від 18 листопада 2015 року №181120153, предметом якого є визнання податкових документів, поданих платником податків в електронному вигляді із застосуванням електронного цифрового підпису до органу ДФС засобами телекомунікаційного зв'язку або на електронних носіях, як оригіналу. Договір прийнято податковим органом, що підтверджується квитанцією №2.

Згідно із умовами договору орган ДФС зобов'язаний забезпечити приймання податкових документів в електронному вигляді та їх комп'ютерну обробку, забезпечити направлення квитанцій на електронну адресу платника податків. Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Орган ДФС має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місяця реєстрації. У разі припинення дії договору надісланий платником податків податковий документ в електронному вигляді не приймається.

Засобами телекомунікаційного зв'язку позивачем подано до Інспекції податкову звітність з ПДВ за травень 2016 року із додатками, яку отримано 17 червня 2016 року, проте зазначена декларація не була прийнята податковим органом з посиланням на те, що можливо розірвано договір про визнання електронної звітності, що підтверджується квитанцією №1.

Вважаючи дії щодо неприйняття податкової звітності протиправними, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до підпункту 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) платники податків зобов'язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно пункту 46.1 статті 46 ПК України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Як передбачено у пункті 48.1 статті 48 ПК України, податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання.

Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов'язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Пунктом 48.2 статті 48 ПК України визначено, що обов'язкові реквізити - це інформація, яку повинна містити форма податкової декларації та за відсутності якої документ втрачає визначений цим Кодексом статус із настанням передбачених законом юридичних наслідків.

Податкова декларація подається за вибором платника податків, якщо інше не передбачено цим Кодексом, в один із таких способів: а) особисто платником податків або уповноваженою на це особою; б) надсилається поштою з повідомленням про вручення та з описом вкладення; в) засобами електронного зв'язку в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством (пункт 49.3 статті 49 ПК України).

Водночас за змістом пункту 49.4 статті 49 ПК України податкова звітність з ПДВ подається в електронній формі до контролюючого органу всіма платниками цього податку з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису підзвітних осіб у порядку, визначеному законодавством.

У разі розірвання контролюючим органом в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів платник податків, договір з яким розірвано, має право до складання нового договору подавати податкову звітність у спосіб, визначений підпунктами «а» і «б» пункту 49.3 цієї статті.

У відповідності до пункту 49.8 вказаної статті прийняття податкової декларації є обов'язком контролюючого органу.

Як визначено нормою абзацу першого пункту 49.9 статті 49 ПК України, за умови дотримання платником податків вимог цієї статті посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана зареєструвати податкову декларацію платника датою її фактичного отримання контролюючим органом.

Згідно з пунктом 49.8 статті 49 ПК України під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов'язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов'язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

При цьому за змістом пункту 49.10 статті 49 ПК України відмова посадової особи контролюючого органу прийняти податкову декларацію з будь-яких причин, не визначених цією статтею, у тому числі висунення будь-яких не визначених цією статтею передумов щодо такого прийняття (включаючи зміну показників такої податкової декларації, зменшення або скасування від'ємного значення об'єктів оподаткування, сум бюджетних відшкодувань, незаконного збільшення податкових зобов'язань тощо), забороняється.

Водночас ПК України передбачені спеціальні наслідки подання платником податків податкової декларації, заповненої з порушенням вимог пунктів 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. У такому разі на підставі пункту 49.11 статті 49 ПК України контролюючий орган зобов'язаний надати платнику податків письмове повідомлення про відмову у прийнятті його податкової декларації із зазначенням причин такої відмови.

У відповідності до пункту 49.13 статті 49 ПК України у разі якщо в установленому законодавством порядку буде встановлено факт неправомірної відмови контролюючим органом (посадовою особою) у прийнятті податкової декларації, остання вважається прийнятою у день її фактичного отримання контролюючим органом.

Отже зміст вищенаведених правових норм свідчить про те, що перелік підстав для відмови контролюючого органу від прийняття податкової декларації, закріплений положеннями статей 48 та 49 ПК України, є вичерпним; неприйняття податкової декларації з інших підстав, не передбачених податковим законодавством, забороняється.

Порядок подання податкових декларацій в електронному вигляді у момент спірних правовідносин визначався Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 10 квітня 2008 року №233 (далі - Інструкція №233).

Пунктом 7.4 розділу ІІІ вказаної Інструкції встановлено, що перша квитанція є підтвердженням платнику податків передачі його податкових документів в електронному вигляді до органу ДПС засобами телекомунікаційного зв'язку. Ця квитанція надсилається органами ДПС на електронну адресу платника податків, з якої було надіслано податкову звітність. Другий примірник першої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС. Якщо на електронну адресу платника податків не надійшла перша квитанція, то податковий документ вважається неодержаним.

Відповідно до пункту 7.5 розділу ІІІ Інструкції №233 підтвердженням платнику податків прийняття його податкових документів до бази даних ДПС є друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, в якій визначаються реквізити прийнятого податкового документа в електронній формі, відповідність податкового документа в електронній формі затвердженому формату (стандарту) електронного документа, результати перевірки ЕЦП, інформація про платника податків, дата та час приймання, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова звітність, та дані про відправника квитанції. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційнго зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

При цьому пунктом 7.6 розділу ІІІ Інструкції №233 визначено, що у разі якщо надіслані податкові документи сформовано з помилкою, то платнику податків надсилається друга квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття податкових документів в електронному вигляді із зазначенням причин. На цю квитанцію накладається ЕЦП органу ДПС, здійснюється її шифрування та надсилання платнику податків засобами телекомунікаційнго зв'язку. Другий примірник другої квитанції в електронному вигляді зберігається в органі ДПС.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що згідно квитанції №1 податкова декларація з ПДВ за травень 2016 року доставлена до центрального рівня ДФС України 17 червня 2016 року. У вказаній квитанції зазначено про неприйняття документа у зв'язку з виявленою помилкою - порушенням вимог Інструкції №233, а саме - можливим розірванням договору про визнання електронної звітності.

Враховуючи наведене, а також відсутність доказів на підтвердження існування обставин, з якими законодавство та умови угоди пов'язують можливість її одностороннього розірвання, а саме: доказів ненадання позивачем нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або доказів зміни місця реєстрації, іншого істотного порушення позивачем умов договору тощо, касаційний суд погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про те, що у відповідача не було законних підстав для відмови у прийнятті податкової декларації з ПДВ за травень 2016 року, поданої Товариством (позивачем у справі).

Не спростовують наведеного й посилання відповідача на інформацію про відсутність Товариства за податковою адресою, одержану за наслідками виходу за податкової адресою та проведення огляду приміщення, оскільки остання не є такою, що в силу положень законодавства свідчить про відсутність платника податків за зареєстрованим місцезнаходженням (зміну місця реєстрації), а тому не може зумовлювати підстав для розірвання договору про визнання електронних документів в односторонньому порядку й, як наслідок, для неприйняття податкової звітності засобами телекомунікаційнго зв'язку. Судами ж в ході розгляду справи встановлено, що станом на момент вчинення оскаржуваних дій в Єдиному державному реєстрі були відсутні записи про непідтвердження відомостей про позивача або про його відсутність за місцезнаходженням.

При цьому слід зазначити, що відповідно до пунктів 3.1 та 3.2 Договору від 18 листопада 2015 року №181120153, саме відповідач зобов'язаний забезпечити приймання податкових документів в електронному вигляді платника податків у терміни, визначені законодавством, та їх комп'ютерну обробку, а також відправлення квитанцій на електронну адресу платника податків, як наслідок, доводи про те, що Інспекція не є належним відповідачем за даним позовом не є прийнятними.

Таким чином Верховний Суд вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог прийняті за правильного застосування норм матеріального права.

Щодо позовних вимог, рішення про відмову у задоволенні яких прийнято судом апеляційної інстанції, то в цій частині рішення відповідачем не оскаржується, а тому, враховуючи положення частини першої статті 341 КАС України, касаційним судом не переглядається.

За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Доводи ж касаційної скарги за наведеного не дають підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні рішень, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2016 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду