Справа № 260/1152/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1370/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 260/1152/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції про стягнення грошових коштів у зв'язку із затримкою розрахунку виплати заробітної плати при звільненні, -

суддя в 1-й інстанції - Ващилін Р.О.,

час ухвалення рішення - 18.12.2018 року,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 18.12.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції, в якому просить: 1) визнати дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України протиправними; 2) стягнути на користь ОСОБА_2 з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України грошові кошти у розмірі 28480,87 грн. у зв'язку із затримкою розрахунку виплати заробітної плати при звільненні.

На виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 02 листопада 2018 року позивач уточнив склад сторін, вказавши відповідачем Департамент патрульної поліції Національної поліції України, а Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції - третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №270 о/с від 28.03.2018 р. його звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 02 квітня 2018 року. Проте станом на дату звільнення грошове забезпечення за березень 2018 року та грошову компенсацію за 8 діб невикористаної відпустки у строк, встановлений законодавством виплачено не було. Зазначені виплати відповідач здійснив тільки 13 червня 2018 року, а тому до нього слід застосувати відповідальність, передбачену ст. 117 Кодексу законів про працю України.

30 листопада 2018 року до Закарпатського окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 30.11.2018 р., відповідно до якого проти задоволення позову заперечив, мотивуючи здійсненням розрахунку виплати заробітної плати при звільненні без порушень чинного законодавства з урахуванням строків видачі грошового забезпечення, заповнення та перевірки обхідного листа.

04 грудня 2018 року позивач надіслав до Закарпатського окружного адміністративного суду відповідь на відзив б/н від 04 грудня 2018 року, в якому вважає доводи відповідача, наведені у відзиві, необґрунтованими, оскільки норми Кодексу законів про працю України за своєю правовою природою мають вищу юридичну силу у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати саме їх. Окрім того, зазначає про безпідставність посилань відповідача на відсутність жодних претензій з боку позивача до роботодавця під час звільнення, оскільки про тривалу невиплату у майбутньому належної йому заробітної плати на день звільнення не знав.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до п. 3 Розділу 1 Порядку та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року №260 виплата грошового забезпечення поліцейським та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання здійснюється щомісяця в останній день місяця за поточний місяць.

У п. 12 Наказу закріплено, що для здійснення своєчасного та повного розрахунку при звільненні (переведенні) працівникові Департаменту патрульної поліції підрозділом кадрового забезпечення видається обхідний лист, заповнення якого є підставою для остаточного з ним розрахунку.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року та прийняти нове рішення, яким у задоволення позовних вимог відмовити.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що порядок проведення розрахунку з працівником, що звільняється, визначено нормами КЗпП України, який має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому у спірних правовідносинах слід керуватися положеннями КЗпП України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України №270 о/с від 28.03.2018 р. лейтенанта поліції ОСОБА_2 відповідно до п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції з 02 квітня 2018 року з виплатою грошової компенсації за 8 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році (арк. спр. 14).

Станом на день звільнення сума грошового забезпечення за березень 2018 року та за 8 діб невикористаної щорічної основної оплачуваної відпустки виплачена не була. Дана обставина сторонами справи не оспорюється.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії банківської виписки по картковому рахунку (акр. спр. 15), 13 червня 2018 року на картковий рахунок позивача зараховані грошові кошти у розмірі 13163,99 грн.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати грошового забезпечення при звільненні, ОСОБА_2 звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

П. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення (ч. 2 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»).

Разом з тим, нормами спеціального законодавства, а саме, Закону України «Про Національну поліцію», Постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 р. №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», якими врегульовані питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських, не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та не врегульовано питання щодо строку здійснення виплат при звільненні з поліції.

Питання оплати праці працівників, в тому числі строки та порядок розрахунку при звільнені, регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Стаття 47 КЗпП України встановлює обов'язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В свою чергу, нормами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що норми чинного законодавства України встановлюють обов'язок роботодавця провести розрахунок та виплату в день звільнення всіх належних працівникові грошових коштів.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена нормами ст. 117 КЗпП України. Так, вказаною статтею встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Посилання апелянта на Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС України від 06.04.2016 року №260 не спростовують висновків суду першої інстанції та обов'язку передбаченого статтею 47 КЗпП України, а тому є необгрунтованими та не можуть братися до уваги.

Крім того, апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року у справі № 260/1152/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 28.02.2019 року