Справа № 0440/6179/18
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2018 року Справа № 0440/6179/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Кучми К.С. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Комфі Трейд" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Сторони в судове засідання своїх представників не направили, про день та час його проведення повідомлялися належним чином.
До суду від представника позивача надійшло клопотання, про розгляд справи без її участі в порядку письмового провадження, на задоволенні позову наполягала в повному обсязі, з урахуванням додаткових пояснень по справі.
Згідно із ч.3 ст.194 КАС України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Частиною 9 ст.205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з'явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Керуючись приписами статей 194, 205 КАС України, суд ухвалив розглянути адміністративну справу в порядку письмового провадження, за наявними матеріалами справи.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини.
- ч.1 ст.69, ч.4 ст.280, ст.295 МК України від 13.03.2013 року№4495-VI, правил 1 та 6 Основних правил інтерпретації УКТЗЕД затверджених Законом України від 19.09.2013 року №584-VII «Про Митний тариф України, в результаті чого занижено податкові зобов'язання по сплаті мита за митними деклараціями від 04.09.2017 № UА110150/2017/217305 (товар №27), від 30.10.2017 № UА110150/2017/223057 (товар №13), від 27.12.2017 №UА110150/2017/229423 (товар №12) та від 05.03.2018 № UА110150/2018/205328 (товар №25) на загальну суму 2 854,37 грн.;
- п.190.1 ст.190 розділу V Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VII, в результаті чого занижено податкові зобов'язання по сплаті податку на додану вартість за митними деклараціями від 04.09.2017 № UА110150/2017/217305 (товар №27), від 30.10.2017 № UА110150/2017/223057 (товар №13), від 27.12.2017 № UА110150/2017/229423 (товар №12) та від 05.03.2018 № UА110150/2018/205328 (товар №25) на загальну суму 570,87 грн.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд приходить до наступного.
Приписами п.14.1. ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
Згідно з п.185.1. ст.185, п.187.1. ст.187, п.188.1. ст.188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до п.201.1., 201.4., 201.6. ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених п.201.1. ст.201 ПК України; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1. ст.200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п.198.1. ст.198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому, відповідно до п.198.2., 198.3., 198.6. ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).
З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.
Згідно з ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. А тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції та установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.
Для вирішення спору по суті та надання оцінки правомірності проведення позивачем податкового обліку, суд перевіряє відповідність вимогам законодавства первинних документів, їх наявність, що вимагається нормативно-правовими актами та безпосередньо укладеними угодами.
Так, підставою для висновків відповідача про порушення позивачем норм ч.1 ст.69, ч.4 ст.280, ст.295 МКУ та п.190.1. ст.190 розділу V ПК України стало твердження податкового органу про невірну класифікацію позивачем товару «льодогенератор», ввезеного за митними деклараціями від 04.09.2017 р. № UA110150/2017/217305 (товар №27) (надалі, - МД №217305), від 30.10.2017 р. № UA110150/2017/223057 (товар №13) (надалі, - МД №223057), від 27.12.2017 р. № UA110150/2017/229423 (товар №12) (надалі, - МД №229432) та від 05.03.2018 р. № UA110150/2018/205328 (товар №25) (надалі, - МД №205328).
Даний товар - льодогенератори ICE MAKER ІСМ1201 ІМС1200В, виробник Zhongsham Donlim Weili Electrical Appliance Co. Ltd, торгівельна марка Gorenje був придбаний позивачем на підставі Контракту №GOR-UKR 010/11 на поставку товарів від 31.03.2011 р., укладеного ТОВ «Комфі трейд» з Компанією «GORENJE, d.d.» (Веленіє, Словенія), за інвойсами від 30.08.2017 р., 23.10.2017 р.,21.12.2017 р., 28.02.2018 р. на умовах FCA, Веленіє та ввезені на територію України.
За наслідками проведення документальної невиїзної перевірки відповідачем був змінений код товару на 8509 80 00 00 (ставка ввізного мита - 10%) та відповідно донарахована сума ввізного мита та податку на додану вартість.
Щодо визначення відповідачем коду товару за УКТ ЗЕД суд зазначає, що відповідно до ст.67 МКУ українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності (УКТ ЗЕД) складається на основі Гармонізованої системи опису та кодування товарів та затверджується законом про Митний тариф України. В УКТ ЗЕД товари систематизовано за розділами, групами, товарними позиціями, товарними підпозиціями, найменування і цифрові коди яких уніфіковано з Гармонізованою системою опису та кодування товарів. Для докладнішої товарної класифікації використовується сьомий, восьмий, дев'ятий та десятий знаки цифрового коду. Структура десятизнакового цифрового кодового позначення товарів в УКТ ЗЕД включає код групи (перші два знаки), товарної позиції (перші чотири знаки), товарної підпозиції (перші шість знаків), товарної категорії (перші вісім знаків), товарної підкатегорії (десять знаків).
Згідно з положеннями ст.69 МКУ товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТ ЗЕД. Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТ ЗЕД. У разі виявлення під час митного оформлення товарів або після нього порушення правил класифікації товарів митний орган має право самостійно класифікувати такі товари.
Отже під час визначення коду спірного товару жодних порушень правил класифікації з боку позивача не відбувалось - процес класифікації здійснювався відповідно до вимог УКТ ЗЕД.
Так, основними правилами інтерпретації класифікації товарів УКТ ЗЕД, які наведені в Митному тарифі України, встановлено, що класифікація товарів в Українській класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності повинна здійснюватися за певними правилами. З метою забезпечення виконання Закону України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 р. № 584-VIII та постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 р. № 428 «Про затвердження Порядку ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України», голова Державної Фіскальної служби України наказом № 401 від 09.06.2015 р. затвердив Пояснення до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (надалі, - Пояснення).
За Правилом 1 ОПІ: назви розділів, груп та підгруп наводяться лише для зручності користування. Для юридичних цілей класифікація товарів проводиться виходячи з найменувань товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп і, якщо такі тексти назв та примітки не вимагають іншого, відповідно до таких положень.
У відповідності з Поясненнями III до Правила 1 ОПІ, друга частина цього Правила говорить про те, що класифікацію слід проводити:
а) відповідно до назв товарних позицій і відповідних приміток до розділів чи груп.
б) якщо в цих назвах чи Примітках не застережене інше, то відповідно до положень Правил 2, 3, 4 і 5, де це прийнятно.
Поясненням IV до Правила 1 ОПІ встановлено, що в положенні III б) вираз "якщо в цих назвах чи Примітках не застережене інше" цілком недвозначно означає, що тексти назв товарних позицій і Примітки до розділів чи груп є пріоритетними, тобто враховуються в першу чергу для класифікації товару.
Тобто класифікація товару за УКТЗЕД має здійснюватися перш за все, виходячи з назв товарних позицій та Приміток до них.
За Правилом 3 ОПІ у разі коли згідно з правилом 2 (b) або з будь-яких інших причин товар на перший погляд (prima facie) можна віднести до двох чи більше товарних позицій, його класифікація здійснюється таким чином:
(а) перевага надається тій товарній позиції, в якій товар описується конкретніше порівняно з товарними позиціями, де дається більш загальний його опис.
В Поясненнях до Правила 3 вказано: «І. Це Правило передбачає три методи класифікації товарів, які, на перший погляд, можуть бути віднесені до двох чи більше товарних позицій, або згідно з умовами Правила 2 б), або за будь-якої іншої причини. Ці методи застосовуються в тій послідовності, в якій вони наведені в цьому Правилі.
Отже, черговість застосування методів класифікації така: а) точний опис товару; б) розпізнавальна ознака; в) товарна позиція, що йде останньою в порядку зростання кодів.
Перший метод класифікації наводиться в Правилі 3 а), відповідно до якого товарній позиції, що забезпечує найбільш конкретний опис товарів, надається перевага перед товарною позицією, що дає більш загальний опис.
Недоцільно встановлювати жорсткі правила, відповідно до яких можна визначити, чи дає одна товарна позиція більш конкретний опис товару, ніж інша, але в цілому слід зазначити, що:
а) товар більш конкретно характеризується за його назвою, ніж за назвою групи товарів (наприклад, електробритви і машинки для стрижки волосся з умонтованим електродвигуном включені в товарну позицію 8510, а не в товарну позицію 8508 як ручні електромеханічні інструменти чи в товарну позицію 8509 як електромеханічні побутові апарати з умонтованим електродвигуном);
б) якщо товари відповідають опису, що більш чітко ідентифікує їх, то цей опис є конкретнішим ніж той, за яким ідентифікація менш повна.».
А отже відповідачем під час обрання між двох товарних позицій, класифікація товару за УКТЗЕД мала здійснюватися, виходячи з назви товару у товарній позиції, що дає більш точний опис товару, а це, товарна позиція - 8418 - Холодильники, морозильники та інше холодильне або морозильне обладнання, електричне або інших типів. Товарна ж позиція, визначена Відповідачем - 8509 Машини електромеханічні побутові з умонтованим електродвигуном, містить більш загальний (неконкретний) опис товару.
Враховуючи зазначені Правила та Пояснення, позивач в позові зазначає, що товар -льодогенератор найбільш повно відповідає товарній позиції «8418 - Холодильники, морозильники та інше холодильне або морозильне обладнання, електричне або інших типів; теплові насоси, крім установок для кондиціонування повітря товарної позиції 8415».
Відповідачем вказані правила під час складання акту були не враховані. Замість цього на стор.6 акту перевірки податковий орган зазначає, що «з урахуванням неведених технічних та споживчих характеристик товару «льодогенератор ICE MAKER ІСМ1201 ІМС1200В» зокрема його потужності, габаритних розмірів та ваги, що є меншою за 20 кілограмів перевіркою встановлено, що даний товар має розглядатись у товарній позиції 8509 згідно УКТЗЕД».
Тобто всупереч Правилу 1 та Правилу 3 ОПІ відповідачем в основу класифікації покладені окремі технічні характеристики товару, що є порушенням цих Правил.
Крім того, детальний аналіз ОПІ та Пояснення до них, що стосуються Приміток до Групи 84 та Групи 85 також дозволяє дійти висновку про безпідставність позиції відповідача з приводу зміни коду товару.
Так, в Поясненнях (І) до товарної позиції 8418 вказано, що ця товарна позиція включає: «Холодильники та холодильні установки цієї товарної позиції є переважно машинами або складаннями агрегатів, здатними в режимі безперервної роботи підтримувати низьку температуру (біля 0°С і нижче) на активному охолоджувальному елементі за допомогою абсорбції прихованої теплоти випарювання скраплених газів (наприклад, аміак, галогеновані вуглеводні), летких рідин або у випадку деяких суднових холодильників - води».
Як слідує з опису товару, який міститься на сайті ТМ Gorenje та був використаний відповідачем під час перевірки, льодогенератор - товар, що призначений для виробництва льоду (шматочків льоду) за допомогою холодагента R600a, що і є активним охолоджувальним елементом, тобто є машиною, здатною в режимі безперервної роботи підтримувати низьку температуру (нижче 0 X.) на активному охолоджувальному елементі.
В Примітках (3) до Пояснень до товарної групи 85 вказано, що «До товарної позиції 8509 включаються лише ті електромеханічні машини, що використовуються, як правило, у побуті: натирачі підлоги, подрібнювачі харчових продуктів, міксери, соковижималки для фруктів або овочів, різної маси; інші апарати максимальною масою до 20 кг.».
З ОПІ зовсім не слідує, що вага товару є визначальної ознакою для його віднесення до товарної групи 85 і, що всі побутові товари вагою 20 кг і менше включаються саме до цієї товарної позиції.
Більш того відповідачем не враховано, що в розділі «А» Загальних положень Пояснень до групи 85 прямо вказано, що до цієї групи включаються всі електричні машини та устаткування, крім: (а) машин та устаткування групи 84, що класифікуються там, навіть якщо вони електричні (див. Загальні положення до групи 84)».
Таким чином наведені в акті перевірки твердження відповідача не базуються на нормах ОПІ, УКТЗЕД, Поясненнях. А отже відповідачем під час класифікації товару, він дійшов до невірного висновку про віднесення товару до товарної позиції 8905.
Разом із цим, в акті перевірки, як на підставу для зміну коду товару, відповідач посилається на обов'язкову тарифну інформацію (ВТІ) митної адміністрації Німеччини від 23.06.2014 №ОЕ9160/14-1 та від 14.03.2012 №ОЕ1575/12-1. Проте, жодних заперечень щодо правильності заявленого митного коду товару відповідачем заявлено не було.
Позивач в позові зазначав, що спірний товар був ввезений позивачем з Словенії - країни, що є членом Європейського Союзу, як і Німеччина. Згідно наданих їх партнером митних декларацій ЕХА, які оформлювались на кожну партію спірних товарів під час їх експорту, код товару за УКТ ЗЕД визначений саме 84186900.
Разом із цим, код льодогенераторів згідно УНТ ЗЕД 8418 69 00 90 визначений в Постанові КМУ від 16 березня 2017 p. №231 «Про затвердження переліку груп технічно складних побутових товарів, які підлягають гарантійному ремонту (обслуговуванню) або гарантійній заміні, в цілях застосування реєстраторів розрахункових операцій». Тобто такий код товару використовується державними органами на державному рівні.
Відтак висновки відповідача про порушення позивачем ч.1 ст.69, ч.4 cт.280, ст.295 МКУ та п.190.1. ст.190 розділу V ПК України є безпідставними.
Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України визначено, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із частинами 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд зазначає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як видно з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову в розмірі 1 762 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням № 221 110 від 08.08.2018 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 1 762 грн. підлягає поверненню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень КАС України.

Суддя Кучма К.С.