Справа № 804/4645/18
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 804/4645/18
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року (суддя суду першої інстанції Чорна В.В.), прийняте в порядку спрощеного провадження в м. Дніпро, у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

21 червня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнень, просили: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо припинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виплати пенсії за віком з 01.05.2018 року, та зобов'язати відповідача відновити позивачам виплату пенсії за віком з 01.05.2018 року, з виплатою всієї суми заборгованості, що утворилась, та із забороною припинення її виплати в подальшому у зв'язку з в'їздом позивачів на непідконтрольну територію України.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що з 2014 року, у зв'язку з бойовими діями на східній території України, вони тимчасово переселились до м. Дніпра, були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, та відновили своє право на отримання раніше призначеної їм пенсії за віком. Однак, з травня 2018 року їм було припинено виплату пенсії у зв'язку з виїздом на непідконтрольну територію України, про що вони були повідомлені відповідачем листом від 13.06.2018 року. Позивачі вважають таке рішення відповідача протиправним, посилаючись на рішення Верховного суду у зразковій справі № 805/402/18 щодо незаконності припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі, та просять суд зобов'язати відповідача відновити позивачам виплату пенсії за віком з 01.05.2018 року, з виплатою всієї суми заборгованості, що утворилась, із забороною припинення її виплати в подальшому у зв'язку з виїздом позивачів на непідконтрольну територію України.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 в період з 01.05.2018 по 13.07.2018 року, та ОСОБА_2 в період з 01.05.2018 року по 30.05.2018 року, зобов'язано відповідача виплатити позивачам пенсії за цей період у передбаченому Законом порядку.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивачі звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову. Також, позивачі наголошують, що відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності підстав для припинення позивачам виплати пенсій, сама по собі відсутність за місцем проживання осіб, або скасування довідки про взяття на облік ВПО не є підставою для припинення виплати пенсії. Також, позивачі зазначають, що на відповідача необхідно покласти обов'язок не припиняти виплату пенсій в майбутньому, оскільки існує небезпека, що відповідач знову зупинить виплату пенсій.

Від відповідача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 є пенсіонерами за віком, які у зв'язку з бойовими діями на східній території України тимчасово переселились до м. Дніпра, були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, та відновили своє право на отримання раніше призначеної їм пенсії.

Управлінням соціального захисту населення Бабушкінської районної у м. Дніпрі ради 12.11.2014 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, було взято на облік як внутрішньо переміщену особу, а 02.08.2017 року Управлінням соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Дніпрі ради взято на облік як внутрішньо переміщену особу ОСОБА_1, та поновлено їм виплату пенсії за віком.

З травня 2018 року позивачам було припинено виплату пенсії, у зв'язку з їх виїздом на непідконтрольну територію України.

На запит представника позивачів адвоката ОСОБА_2 Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 13.06.2018 р. за вих. № 3589/02.3-11 повідомило про припинення виплати пенсій позивачам з травня поточного року.

Як на підставу для припинення виплати пенсії позивачам, відповідач в листі від 13.06.2018 р. послався на підпункти 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р., відповідно до якої соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перелущених осіб" та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (а.с. 34).

Вважаючи дії відповідача з приводу припинення виплати пенсії протиправними, позивачі через свого представника, звернулись до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачам було неправомірно зупинено виплату пенсій з 01.05.2018 року, тому суд дійшов висновку про достатність підстав для поновлення виплати пенсій. В свою чергу, суд зазначив, що в подальшому позивачам було скасовано довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб, тому право на виплату пенсій вони мають до часу скасування відповідних довідок.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір між сторонами виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 3 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 1 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова частина права на соціальний захист, є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон № 1058-IV.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51- 54).

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки;

2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

3) повернулася до покинутого місця постійного проживання;

4) виїхала на постійне місце проживання за кордон;

5) подала завідомо недостовірні відомості.

За приписами пункту 71 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Разом з цим, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Прийняття законодавцем Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в Законі № 1058-IV.

Аналогічних висновків дійшов Касаційний адміністративний суд, ухвалюючи 03.05.2018 рішення у зразковій справі № 805/402/18, яке залишено без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018.

Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для призупинення позивачам виплати пенсії. Скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є підставою для призупинення виплати пенсії, передбаченою ст.49 Закону № 1058, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість дій відповідача та наявність підстав для поновлення позивачам виплати пенсії.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що Закон № 1058 не пов'язує право особи на виплату пенсії з наявністю у неї чинної довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для обмеження виплати пенсії позивача строками виходячи із дати скасування довідок про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб, тим більше, що довідки було скасовано після припинення виплати пенсії позивачам, відтак вони не стосуються дій щодо припинення виплати пенсій, які оскаржують позивачі у даній справі.

Щодо доводів відповідача про правомірність припинення пенсії позивачам з огляду на приписи порядку, затвердженого постановою КМУ №365, суд апеляційної інстанції зазначає, що пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі-постанова № 365) встановлено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м.Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до пп. 2 п. 12 постанови № 365 соціальні виплати припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Між тим, як вже зазначалось, така підстава для припинення виплат не передбачена ст. 49 Закону № 1058-IV.

Закріплене у Конституції України поняття «закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України, шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Стаття 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У рішенні від 8 липня 2004 року «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Отже, виходячи із зазначених норм законодавства, правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсійних виплат не можна пов'язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання), а держава відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

За викладених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що достатніми є підстави для задоволення позовних вимог позивачів про визнання протиправними дій відповідача з приводу припинення виплати пенсій позивача, а також зобов'язання відповідача відновити відповідачам виплату пенсії з 01.05.2018 року.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст.5 кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

При цьому, суд звертає увагу, що захисту в судовому порядку підлягають вже порушені права позивачів, захист прав на майбутнє в судовому порядку чинним законодавством не передбачений.

Відтак, вимоги позивачів про зобов'язання відповідача утриматись від припинення виплат їхньої пенсії в майбутньому задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Керуючись ст. 243,ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.12.2018 року в адміністративній справі №804/4645/18 - скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з приводу припинення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком з 01.05.2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.05.2018 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з приводу припинення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком з 01.05.2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 01.05.2018 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарження в касаційному порядку не підлягає відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена 28.02.2019 р.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай