Справа № 400/2979/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2979/18

Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В.

Час і місце ухвалення: 03.01.2019р., м. Миколаїв

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

30.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зобов'язання відповідача повідомити результати голосування за проект рішення Миколаївської міської ради "Про перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника та внесення змін до п.1 Рішення міської ради від 03.03.2000 №17/1".

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.01.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 16.01.2019 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апелянт зазначає, що надана відповідь стосується перейменування вулиці Паркової, але та пропозиція не була проектом рішення №26/1 від 21.12.2000 року.

У зв'язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.01.2019 року та прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Колегія суддів з матеріалів справи вбачає та учасниками справи не заперечується, що 13.11.2018 року ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Миколаївської міської ради запитом на доступ до публічної інформації, в якому просив повідомити результати голосування за проект рішення міської ради «Про перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника та внесення змін до п.1 рішення міської ради від 03.03.2000 №17/20». (а.с. 5)

23.11.2018 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради надано відповідь ОСОБА_2, якою повідомлено, що в архівному відділі Миколаївської міської ради наявні оригінал рішення «Про перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника та внесення змін до п.1 рішення міської ради від 03.03.2000 №17/20» та стенограма до нього. Пунктом 2 вищезазначеного рішення, перейменовано вулицю Паркову на вулицю А.Олійника. Крім того, відповідно до протоколу 26 сесії Миколаївської міської ради ХХІІІ скликання від 21.12.2000 року до порядку денного включено перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника. За підсумками голосування: «за» - 59 депутатів, «проти» - не озвучено, «утрималось» - 4 депутати. Відповідно до інформації, наданої архівним відділом Миколаївської міської ради, інші документи з приводу порушеного заявником питання у Миколаївської міської ради, як розпорядника публічної інформації, відсутні.(а.с.6-7)

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив з того, що надана позивачу відповідь є повною, стосується питання, щодо якого звертався позивач, та підписана уповноваженою особою.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст.3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, заява (клопотання) є зверненням громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

За приписами частин 1, 2, 4, 7 статті 6 Закону "Про доступ до публічної інформації" інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої не обмежений.

За приписами частин 1, 2, 3 статті 9 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація:

1) що міститься в документах суб'єктів владних повноважень, які становлять внутрівідомчу службову кореспонденцію, доповідні записки, рекомендації, якщо вони пов'язані з розробкою напряму діяльності установи або здійсненням контрольних, наглядових функцій органами державної влади, процесом прийняття рішень і передують публічному обговоренню та/або прийняттю рішень;

2) зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Документам, що містять інформацію, яка становить службову інформацію, присвоюється гриф "для службового користування". Доступ до таких документів надається відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Перелік відомостей, що становлять службову інформацію, який складається органами державної влади, органами місцевого самоврядування, іншими суб'єктами владних повноважень, у тому числі на виконання делегованих повноважень, не може бути обмеженим у доступі.

Статтею 10 Закону визначено, що кожна особа має право:

1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом;

2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається;

3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону;

4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів;

5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені.

Відповідно до ст.22 Закону розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, зазначає, що надана ОСОБА_2 відповідь у повному обсязі охоплює питання порушені ним в інформаційному запиті. Зокрема, в листі зазначено про результати голосування (прийнято рішення «Про перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника та внесення змін до п.1 рішення міської ради від 03.03.2000 №17/20») та повідомлені відомості з протоколу стосовно кількості голосів («за» - 59 депутатів, «проти» - не озвучено, «утрималось» - 4 депутати).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надана відповідь є належною у розумінні приписів Закону України "Про доступ до публічної інформації" та зазначена в ній інформація у повній мірі відповідає питанням, порушеним у інформаційному запиті ОСОБА_2 від 13.11.2018 року №І-309/02.02.03-09.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивач фактично не згоден з наданою йому відповіддю, оскільки вважає, що під час 26 сесії Миколаївської міської ради депутати не голосували за рішення №26/1 від 21.12.2000 «Про перейменування вулиці Паркової у вулицю Анатолія Олійника та внесення змін до п.1 рішення міської ради від 03.03.2000 №17/20».

Разом з тим, перевірка законності вказаного рішення та надання оцінки самій процедурі його прийняття знаходиться поза межами даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги є не суттєвими та висновків суду не спростовують.

Резюмуючи вищевикладене, колегія суддів суду апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 січня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Суддя-доповідач: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов

Суддя: О.А. Шевчук