Справа № 522/448/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/448/17

Категорія:3.1.3 Головуючий І інстанції Чернявська Л.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

за участю представника позивача Скрипніченко Н.М. та представника відповідача Забрідного Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» на рішення Приморського районного суду від 19 липня 2018 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 19.07.2018р.) по справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, 3-х осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання скасувати реєстрацію місця проживання, -

В С Т А Н О В И В:

10.01.2017 року ПАТ «Мегабанк» звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із адміністративним позовом до Департаменту надання адміністративних послуг ОМР, 3-х осіб ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просило суд зобов'язати відповідача скасувати реєстрацію місця проживання громадян ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказані вище 3-і особи були зареєстровані ОСОБА_3 на підставі незаконно отриманого нею дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, яке на цей час визнане недійсним за рішенням суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від19 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову ПАТ «Мегабанк» - відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ПАТ «Мегабанк» - адвокат Черкасова І.Р. 27.08.2018 року подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2018 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її повного задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

07.02.2008 року, згідно кредитного договору №27-14П/2008, укладеного між ВАТ «Мегабанк» (правонаступником якого є ПАТ «Мегабанк») та ОСОБА_3, остання отримала від банку кредит. В якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим іпотечним договором №2579, передала в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належала їй на праві приватної власності.

В подальшому, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 кредитних зобов'язань Банк звернувся до суду з відповідним позовом, за результатами розгляду якого, рішенням Суворівського районного суду м. Одеси від 14.09.2012 року (справа №1527/2-2698/11), яке частково змінене рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.03.2013 року (справа №1527/2-2698/11), в рахунок задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, звернуто стягнення на предмет іпотеки з наданням ПАТ «Мегабанк» права на продаж спірної квартири.

Далі, через невиконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань по кредитному та іпотечному договорам, Банк має намір реалізувати цей предмет іпотеки та задовольнити свої майнові вимоги із суми реалізації, однак, наразі не може цього здійснити через те, що ОСОБА_3 в обманний спосіб зареєструвала в своїй «іпотечній» квартирі АДРЕСА_2 громадян ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11

Вважаючи, що реєстрація вказаних громадян була проведена ОСОБА_3 неправомірно, т.б. на підставі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру, який, в свою чергу, був визнаний недійсним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2015р. (справа №522/11855/15-а), яке набрало законної сили згідно з ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.03.2016р., то на думку позивача, дана реєстрація має бути скасована відповідачем.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та, відповідно, з правомірності дій та рішень відповідача.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може повністю погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх лише частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує зі змісту положень ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

А згідно із ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, як вбачається зі змісту вимог абз.4 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «місце проживання» - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

А як передбачають приписи ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно ж до змісту вимог абз.5,11 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «реєстрація» - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. «Місце проживання» - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Так, поняття «житла» визначено в ст.379 Цивільного кодексу України, згідно з положеннями якої, «житлом фізичної особи» - є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Житловим будинком, в свою чергу, є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими НПА і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).

А згідно із ч.1 ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Так, відповідно до вимог ч.28 «Правил реєстрації місця проживання» (затв. Постановою КМУ від 02.03.2016р. №207), реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються у разі їх проведення з порушенням вимог законодавства. У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи. Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування. Далі працівник органу реєстрації: формує і вносить дані про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про скасування реєстрації/ зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи для її передачі до Реєстру.

Згідно з п.29 вказаних Правил, у разі виявлення ДМС або її територіальними органами порушень законодавства органом реєстрації під час здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, такому органу надсилається повідомлення щодо необхідності проведення відповідної перевірки. У разі підтвердження зазначених порушень реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи підлягає скасуванню.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже зазначалось вище, ОСОБА_3 отримала від ПАТ «Мегабанк» кредит і в якості забезпечення виконання вказаного кредитного договору передала Банку в іпотеку свою двокімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Однак, в подальшому, як свідчать матеріали справи, в зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань ОСОБА_3 Банком було звернуто стягнення на предмет іпотеки з наданням права на продаж цієї квартири.

Так, приймаючи рішення про відмову в скасуванні реєстрації місця проживання 3-х осіб, серед яких є і неповнолітні діти, суд 1-ї інстанції виходив з того, що ці позовні вимоги є безпідставними і суперечать вимогами діючого законодавства та відповідно, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте, суд апеляційної інстанції, враховуючи конкретні обставини справи, не може погодитися з такою позицією суду 1-ї інстанції в цій частині, з огляду на наступне.

Так, зі змісту положень ч.1 ст.15 ЦПК України вбачається, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно ж до ч.1 ст.19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (п.1 ч.2 цієї статті).

Справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п.п.1,2 ч.1 ст.4 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак, при цьому, слід звернути увагу на те, що не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

Так, з матеріалів справи, змісту позовної заяви та пояснень сторін вбачається, що спірні правовідносини фактично стосуються реалізації прав власності на предмет іпотеки - належну ОСОБА_3 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка, в свою чергу, була закладена в якості забезпечення виконання кредитного договору та на яку в подальшому, в зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань ОСОБА_3, було звернуто стягнення на предмет іпотеки з наданням ПАТ «Мегабанк» права на продажу цієї квартири.

Проте, в подальшому, т.б. в період липня-вересня 2012р., в зазначеній іпотечній квартирі ОСОБА_3, як власник та основний квартиронаймач, зареєструвала інших осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11, але на підставі яких саме дозвільних документів вона це зробила, на даний час, як видно з матеріалів справи, встановити фактично не можливо у зв'язку із знищенням за строком зберігання цих документів, на підставі яких було проведено спірну реєстрацію, а також в зв'язку із відсутністю законних підстав, передбачених приписами «Правил реєстрації місця проживання» (затв. Постановою КМУ від 02.03.2016р. №207)та Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Отже, за вказаних обставин, судова колегія зауважує, що питання правомірності реєстрації вказаних громадян в іпотечній квартирі безпосередньо виникло з правовідносин, пов'язаних з реалізацією Банком свого права власності на це спірне «кредитне» нерухоме майно.

Одночасно, слід також вказати про те, що згідно з ч.3 ст.109 ЖК УРСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Так, відповідно до ч.ч.1,2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вбачається, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Таким чином, на думку судової колегії, даний спір, пов'язаний із оскарженням рішення про відмову у скасуванні реєстрації місця проживання 3-х, фактично має приватноправовий характер, оскільки він виник саме з цивільних (т.б. іпотечних та кредитних) та житлових правовідносин та відповідно, підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження.

Крім того, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, до того ж, деякі висновки суду ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.319 КАС України, вважає за необхідне частково задовольнити цю апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції, закрити провадження у справі та роз'яснити позивачу право на звернення із аналогічним позовом до загального суду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст.19,195,238,239,310,319,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду від 19 липня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі №522/448/17 за позовом Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради, 3-х осіб Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про зобов'язання скасувати реєстрацію місця проживання - закрити.

Роз'яснити позивачу право на звернення із аналогічним позовом до загального суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01.03.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук