Справа № 820/9191/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

26 лютого 2019 року

Київ

справа №820/9191/13-а

касаційне провадження №К/9901/8161/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 (головуючий суддя - Бідонько А.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2015 (головуючий суддя - П'янова Я.В., судді: Зеленський В.В., Чалий І.С.) у справі №820/9191/13-а за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області, Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В:

Справа судами розглядалась неодноразово.

У вересні 2015 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, Ізюмської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати неправомірними дії по проведенню фактичної перевірки позивача, на підставі якої складено акт від 24.05.2013 №296/21.3/7; скасувати рішення від 27.05.2013 №201036/20/25/21.3-18, №201037/20/25/21.3-18, №201038/20/25/21.3-18, №201039/20/25/21.3-18, №201040/20/25/21.3-18; скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.06.2013 № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що порушення процедури проведення перевірки нівелює наслідки такої.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013 адміністративний позов задоволено. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що перевірка проведена за відсутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 скасовано постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013, прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що перевірка проведена із дотриманням встановленої податковим законодавством процедури (наказ на перевірку вручений реалізатору позивача), у присутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.11.2014 постанову Харківського окружного адміністративного суду від 14.11.2013 та Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2014 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд касаційної інстанції вказав, що допуск до перевірки службових осіб контролюючого органу нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні такої. Разом з тим, під час розгляду справи по суті судам першої та апеляційної інстанцій необхідно встановити обставини, що свідчать про доведеність чи спростування порушення позивачем вимог законодавства, встановлених у акті.

За результатами повторного розгляду справи, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2015, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2015, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Судами першої та апеляційної інстанції були встановлені наступні обставини.

24.05.2013 посадовими особами контролюючого органу на підставі наказу № 442 від 23.05.2013 проведено фактичну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань додержання суб'єктом господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов'язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями та/або тютюновими виробами, за результатами якої складено акт №296/21.3/7 від 24.05.2013. Перевірка проведена в присутності реалізатора позивача - ОСОБА_2, менеджера - ОСОБА_3, та позивача особисто. На підставі акта перевірки та встановлених порушень податковим органом прийняті рішення від 27.05.2013: №201040/20/25/21.3-18, яким до позивача за порушення вимог постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення розміру мінімальних оптово-відпускних і роздрібних цін на окремі види алкогольних напоїв вітчизняного виробництва» №957 від 30.10.2008 (здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями за цінами, нижчими від встановлених мінімальних) на підставі абзацу 13 частини другої статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» застосовано штраф у сумі 13200,39 грн.; №201039/20/25/21.3-18, яким до позивача за порушення статті 11 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (зберігання алкогольних напоїв немаркованих марками акцизного податку) на підставі абзацу 15 частини другої статті 17 цього Закону застосовано штраф у сумі 8500 грн.; №201038/20/25/21.2-18, яким до позивача за порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (роздрібна торгівля алкогольними напоями без наявності ліцензії) на підставі абзацу 8, частини другої статті 17 цього Закону застосовано штраф у сумі 89487,50 грн.; №201037/20/25/21.3-18, яким до позивача за порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (зберігання роздрібних партій тютюнових виробів в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання) на підставі абзацу 10, частини другої статті 17 цього Закону застосовано штраф у сумі 8615,75 грн.; №201036/20/25/21.3-18, яким до позивача за порушення вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва та обігу етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» (зберігання роздрібних партій алкогольних напоїв в місці, що не внесено до Єдиного державного реєстру місць зберігання) на підставі абзацу 10, частини другої статті 17 цього Закону застосовано штраф у сумі 44743,75 грн., а також податкове повідомлення-рішення від 21.0.2013 №, яким до позивача за порушення пунктів 1, 2 та 12 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 106721 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходили з доведеності контролюючим органом дотримання процедури проведення фактичної перевірки та допущених позивачем порушень вимог законодавства.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції та ухвалою суду апеляційної інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій просить Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга обґрунтована тим, що перевірка проведена з порушенням визначеної Податковим кодексом України процедури, що виключає правові наслідки такої; допуск посадових осіб до перевірки здійснений особою, яка не перебувала з позивачем у трудових відносинах; контролюючим органом не доведено належними та допустимими доказами факту реалізації саме позивачем підакцизних товарів із порушенням вимог законодавства.

Від Головного управління ДФС у Харківській області на адресу суду надійшло заперечення на касаційну скаргу, у яких відповідач просить суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судові рішення без змін, з посиланням на їх законність та обґрунтованість.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 62.1.3 пункту 6.2.1 статті 62 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

За змістом пункту 80.1., підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції, під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких обставин: отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

Згідно з пунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що перевірка проведена на підставі наказу від 23.05.2013 №442 «Про проведення фактичної перевірки», в присутності реалізатора позивача - ОСОБА_2, його менеджера - ОСОБА_3, та позивача особисто, про що свідчать підписи на акті перевірки, додатках до акту перевірки та письмових пояснень наданих під час перевірки після проведення контрольної закупки працівниками податкового органу.

Наведене свідчить про те, що допуск до перевірки, як і сама перевірка фактично відбулись, тому доводи позивача в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Між тим, колегія суддів зазначає, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Тобто, саме на етапі допуску до перевірки платник податків може поставити питання про необґрунтованість її призначення та проведення, реалізувавши своє право на захист від безпідставного та необґрунтованого здійснення податкового контролю щодо себе. Водночас, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні податкової перевірки.

Таким чином, оскільки допуск до проведення фактичної перевірки Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відбувся, а контролюючим органом фактично реалізовано свою компетенцію на проведення такої перевірки та оформлення її результатів, то дії контролюючого органу щодо призначення та проведення розглядуваної перевірки не є таким, що порушують права позивача.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у касаційній скарзі також стверджує про те, що допуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки здійснено особою, яка не перебувала з позивачем у трудових відносинах. Зокрема, такі доводи зводяться до того, що між позивачем та ОСОБА_2 не було укладено трудового договору та що вказана особа перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_4, який орендував у позивача частину нежитлового приміщення.

Втім, такі доводи спростовуються встановленими судами обставинами, зокрема, перевірка була проведена, у т.ч., у присутності ОСОБА_2, яка перед початком фактичної перевірки відрекомендувала себе продавцем магазину та ознайомилась із направленням на перевірку. У ході проведеної перевірки ОСОБА_2 у письмових поясненнях (а.с.85, том І), зокрема, вказала, що вона тиждень проходить стажування у магазині позивача на посаді продавця. Під час перевірки, яка проводилась, у т.ч., за участі позивача та ОСОБА_2, обставини щодо наявності між останніми трудових відносин сторонами не заперечувались.

За таких обставин, суди обґрунтовано не взяли до уваги посилання позивача на те, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_4, який орендував у позивача на умовах договору від 15.05.2013 нежитлове приміщення площею 22,5 кв.м на строк з 15.03.2013 по 14.05.2016.

Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи в цій частині викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, які ґрунтуються на доказах досліджених в судових засіданнях.

Колегія суддів звертає увагу на частину першу статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до якої повноваження суду касаційної інстанції обмежуються доводами та вимогами касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги зводяться виключно до непогодження з діями контролюючого органу по проведенню фактичної перевірки. Касаційна скарга не містить доводів в спростування встановлених у ході перевірки порушень вимог законодавства, невідповідності виду та/або розміру відповідальності, тощо. У свою чергу, судом невідповідності висновків судів попередніх інстанцій обставинам справи в частині притягнення позивача до відповідальності не встановлено.

З урахуваннями викладеного, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що позивачем не спростовані належними та допустимими доказами висновки контролюючого органу про здійснення Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 господарської діяльності з порушенням вимог законодавства, яке регулює обіг підакцизних товарів.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2015 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2015 у справі №820/9191/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк