Справа № 1540/4122/18
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2019-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 1540/4122/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року о 17 год. 42 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Закуріної А.М.,

за участю

від позивача: ОСОБА_1 - за паспортом

ОСОБА_2 - за довіреністю

ОСОБА_3 - за договором

від відповідача - Батраков Р.А. - за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (, місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-а Пересипська, буд.6) про визнання протиправним та скасування наказу №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.»; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., -

ВСТАНОВИВ:

До суду 14 серпня 2018 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.»; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Ухвалою від 27 серпня 2018 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2а/4555/08/1570 від 20 лютого 2018 року, ОСОБА_1 був поновлений на роботі з 01 лютого 2008 року на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, згідно з наказом №222-к від 30 травня 2008 року, та з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року знаходився у відпустці на 59 календарних днів.

Позивач зазначив, що 31 травня 2018 року та 01 червня 2018 року звернувся із заявами до відповідача про надання відпустки з наступним звільненням після закінчення відпустки, проте, наказом №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача звільнено за угодою сторін 30 липня 2018 року, відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу», п.1.ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає наказ №255-к від 02 липня 2018 року про його звільнення незаконним, оскільки він виданий з порушенням п. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 36 КЗпП України, так як позивач письмової заяви про звільнення 30 липня 2018 року не писав та згоди не надавав. Позивач просив його звільнити після закінчення відпустки.

На думку позивача, відповідач порушив його право на використання відпустки з наступним звільненням після закінчення відпустки, закріплене Законом України «Про відпустки».

Також позивач вважає, що в наказі про звільнення при розрахунку виплати компенсації за невикористані дні відпустки в період роботи з 01 лютого 2018 року по 30 липня 2018 року кількість календарних днів невикористаної відпустки знижена на чотири календарних дня, позивачу основну відпустку необхідно збільшити на 3 дні, а додаткову на 1 день, всього відпустку необхідно збільшити на 4 календарних дні, а тому не використанні календарні дні відпустки становитимуть 401 календарний день.

Також, позивач вважає, що в порушення п. 5 ст. 39 та ст. 50 Закону України «Про державну службу», в наказі про поновлення позивача на роботі не встановлено ранг та доплату за ранг, та не вказано посадовий оклад, та не встановлено надбавку за вислугу років.

Позивач посилається на порушення відповідачем порядку ознайомлення його з наказом про звільнення. Крім того, позивач зазначає, що відпускні були перераховані на рахунок банку лише 03.07.2018 року, тобто із затримкою більше як на один місяць.

Окрім того, на думку позивача, відповідачем порушено ст. 21 Закону України «Про відпустки», оскільки несвоєчасна виплата відпускних служить підставою для перенесення відпустки.

Також позивач зазначає, що в порушення ст. 110 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про відпустки», відповідач не надав розшифровку нарахування відпускних по рокам та розмір і підстави відрахувань та утримань із зарплати.

Позивач вважає, що розрахунок середньої зарплати для виплати грошової допомоги за час відпустки проводиться з урахуванням виплат, передбачених працівникові згідно з умовами оплати праці, що встановлені після підвищення посадових окладів, таким чином не у повному обсязі нарахована виплата грошової допомоги на оздоровлення та у зв'язку з такими незаконними діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода.

В подальшому, позивач неодноразово подавав заяви про збільшення позовних вимог, які згодом виклав в окремій заяві про зведений перелік позовних вимог з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 07.11.2018 року, відповідно до якої просив:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ № 255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.», поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізотичної роботи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області з 30 липня 2018 року.

2. Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 липня 2018 року по день поновлення на роботі з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та надбавки за ранг.

3. Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області надати відпустку ОСОБА_1 за час попереднього вимушеного прогулу на 401 календарний день з дня поновлення на роботі.

4. Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області зробити перерахунок відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та доплати за ранг державного службовця.

5. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області на користь ОСОБА_1 відпускні за 401 календарний день з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та надбавки за ранг в сумі 44 004, 27 грн.

6. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області 118 075,34 грн. нараховану суму компенсації втрати частини доходу у зв'язку з несвоєчасною виплатою зарплати (відпускних) за весь період вимушеного прогулу з 01.02.2018 року по 30.05.2018 року, виплативши компенсацію одночасно з відпускними за минулі роки.

7. Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області встановити ОСОБА_1 7 ранг державного службовця з доплатою за ранг 400 грн.

8. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області недонараховану суму грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної зарплати за кожен рік відпустки з врахуванням посадового окладу доплати за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця в сумі 72 661, 20 грн.

9. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (відпускних) при наданні відпустки з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року.

10. Зобов'язати відповідача перенести початок відпустки наданої ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року.

11. Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 5000 грн.

Також заявою від 18 січня 2019 року, позивач додав ще одну позовну вимогу, в якій просив стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасно виплачені відпускні в сумі 96 310, 27 грн.

В ході підготовчого провадження судом витребувано у Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області розрахунок відпускних по рокам та розмір і підстави відрахувань та утримань із зарплати (відпускних) (з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року) та компенсації за невикористану відпустку (з 01 лютого 2009 року по 30 липня 2018 року - 401 календарний день) по рокам за кожен рік відпустки та заробітної плати за 31 травня 2018р. відповідно вимог ст. 110 КЗпП України та ст. 30 Закону України «Про оплату праці»; розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (відпускних) при наданні відпустки з 01 червня по 30 липня 2018 року по день фактичного розрахунку 03.07.2018р.; розрахунок донарахування відпускних за 401 календарний день за різницею фактично виплаченої компенсації з 397 календарних днів не використаної відпустки з врахуванням доплати за ранг та доплати за вислугу років; розрахунок грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної зарплати за кожен рік відпустки з врахуванням доплати за ранг та вислугу років та виплатити донараховну суму відповідно до ст. 57 Закону України «Про Державну службу», які 11 грудня 2018 року (вхід. №38572/18) надані відповідачем до суду.

Також судом було вирішено допитати в якості свідка спеціаліста Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області, яка здійснювала позивачу розрахунок виплат при його звільненні - ОСОБА_5

Ухвалою, що занесена до протоколу підготовчого засідання від 20.11.2018 року, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Розгляд справи відбувався на протязі п'яти судових засідань.

На відкритому судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

На відкритому судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у доданих до матеріалів справі письмових доказів, зробленого обґрунтованого розрахунку. Відзив на позовну заяву представник відповідача суду не надав.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, заслухавши у вступному слові пояснення представників учасників справи та допит свідка, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі №2а-4555/08/1570 позов ОСОБА_1 до Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області, за участю третіх осіб: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ Управління ветеринарної медицини в Одеській області № 05-к від 31.01.2008 року в частині звільнення ОСОБА_1; поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року; стягнуто з Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі. В решті позовних вимог - відмовлено (а.с.9-13).

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі №2а-4555/08/1570, наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №222-к від 30 травня 2018 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1.» поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року; наказано здійснити нарахування середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2018 року по 30 травня 2018 року (а.с. 153).

Позивач ознайомився з цим наказом та отримав його копію 31 травня 2018 року, про що свідчить його підпис у наказі (а.с. 154).

Також матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 223-к від 30.05.2018 року «По особовому складу», ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50 % посадового окладу з 31 травня 2018 року; станом на 30.05.2018 року стаж державної служби складає 22 р. 1 міс. 26 дн.; присвоєно 9 ранг (категорія В) державного службовця (а.с. 155-156).

Суд встановив, що ОСОБА_1 31 травня 2018 року звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки з 31.05.2018 року за весь час вимушеного прогулу з наступним звільненням після закінчення відпустки та просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за весь час відпустки, до заяви додані реквізити картки для проведення операцій по переказу коштів (а.с.16).

01 червня 2018 року позивач вдруге звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки з наступним звільненням після закінчення відпустки, в якій також відповідно до ст. 110 КЗпП України, просив надати письмово розрахунок відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, які просив вислати на домашню адресу (а.с. 17-18).

Суд встановив, що наказом №259-В від 31 травня 2018 року ОСОБА_1 надано відпусту тривалістю 59 календарних днів, з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року з урахуванням одного святкового дня та наказано виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.20).

Листами від 03.06.2018 року вих. №4747/12/18; від 26.06.2018 року вих. №5298/12/18; від 03.07.2018 року вих. №5433/12/18 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надало позивачу рахунок відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення та запитувані документи (а.с. 21-26).

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Дежпродспоживслужби №255-к від 02 липня 2018 року звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області за угодою сторін з 30 липня 2018 року, відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» п.1 ч 1 ст. 36 КЗпП України; доручено проведення остаточного розрахунку та виплатити компенсацію за 397 календарних днів невикористаної основної щорічної та додаткової оплачуваної відпустки (а.с. 14-15).

Позивачу виплачені відпускні за липень 2018 року - 03 липня 2018 року в сумі 13 423, 21 грн., зроблений остаточний розрахунок при звільненні - 30 липня 2018 року в сумі 52 000, 28 грн., що підтверджено виписками з рахунків (а.с. 27, 28).

Позивач не погодився із здійсненим остаточним розрахунком при звільненні та подав до начальника Головного управління Дежпродспоживслужби відповідне звернення від 24 липня 2018 року (а.с. 33-34), на яке була надана відповідь від 13.08.2018 року № 6867/12/18 про правильне здійснення розрахунків позивачу (а.с. 35-36). Також позивач подавав відповідне звернення до Головного управління держпраці в Одеській області, на яке позивачу була надана відповідь від 16.07.2018 року (а.с. 47-48).

Судом досліджений складений представником позивача ОСОБА_2, за спеціальністю - економіст, розрахунок відпускних за період з 01.02.2018 року по 30.07.2018 року, матеріальної допомоги на оздоровлення та інших виплат згідно позовної заяви (а.с. 88-92), а також розрахунок, складений відповідачем (а.с. 165-172).

Також судом досліджені копія штатного розпису Головного управління Дежпродспоживслужби від 31.01.2018 року (а.с. 105-114), відповідно до якого посадовий оклад головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи 4800 грн.; довідки від 01.06.2018 року № 4396/13/23 про середню заробітну плату за період роботи з грудня 2007 року по січень 2008 року (а.с. 115), довідки про заробітну плату за час відпустки ОСОБА_1 (а.с. 116), розрахунково-платіжної відомості за липень 2018 року, за червень 2018 року, та липень 2018 року (а.с.117-118).

Судом досліджена копія атестаційного листа позивача від 25.12.2007 року та встановлено, що позивач мав 11 ранг державної служби (а.с. 126).

Також судом допитана в якості свідка - спеціаліст Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області, яка здійснювала позивачу розрахунок виплат при його звільненні - ОСОБА_5, яка показала, яким чином був здійснений розрахунок з позивачем та зазначила, що позивачу не була нарахована та виплачена компенсація втрати частини доходу.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши вступне слово представників сторін, допит свідка та проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.»; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд вважає, що вони не належать задоволенню, з огляду на таке.

Так, суд встановив та підтверджено матеріалами справи, що на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі №2а-4555/0/1570, наказом №222-к від 30 травня 2018 року ОСОБА_1 поновлено на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицини головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області з 01 лютого 2008 року.

З цим наказом позивач був ознайомлений 31 травня 2018 року та цього ж дня він звернувся до відповідача із заявою про надання відпустки з 31 травня 2018 року за весь час вимушеного прогулу за наступним звільненням після закінчення відпустки та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом №259-В від 31 травня 2018 року «Про надання відпустки ОСОБА_1.», ОСОБА_1 надано щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 9 календарних днів за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 20 календарних днів за період роботи з 01.02.2009 року по 31.03.2010 року та наказано виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати за один рік (а.с. 20).

Позивач вважає наказ №255-к від 02 липня 2018 року про його звільнення незаконним, оскільки він виданий з порушенням п. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ст. 36 КЗпП України, так як позивач письмової заяви про звільнення 30 липня 2018 року не писав та згоди не надавав. Позивач просив його звільнити після закінчення відпустки.

На думку позивача, відповідач порушив його право на використання відпустки з наступним звільненням після закінчення відпустки, закріплене Законом України «Про відпустки».

Дослідивши та оцінивши докази, що стосуються питання видачі оскаржуваного наказу у сукупності та кожний окремо та проаналізувавши зміст статей, на порушення яких позивач посилається у позовній заяві, суд дійшов висновку, що відповідач при винесенні цього наказу діяв у порядку, спосіб та в межах наданих йому чинним законодавством повноважень.

Так, статтею 86 Закону України «Про Державну службу» передбачено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до п.1 ч. 1ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є: угода сторін.

Враховуючи надання позивачем заяви про звільнення після закінчення відпустки, відповідачем прийнято наказ №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.» за угодою сторін, 30 липня 2018 року відповідно до ч. 2 ст. 86 Закону країни «Про державну службу» та п.1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а тому суд доходить висновку, що відповідачем не було допущено порушення цих норм права.

З урахуванням того, що суд дійшов висновку щодо правомірності винесеного наказу №255-к від 02 липня 2018 року, відсутні правові підстави для визнання його протиправним та скасування, а відповідно, ця позовна вимога не належить задоволенню.

Враховуючи вищевикладені висновки суду, суд вважає, що й відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 липня 2018 року по день поновлення.

Посилання позивача на те, що відповідачем був порушений строк виплати відпускних відхиляється судом, оскільки матеріалами справи достовірно підтверджено, що саме за заявою позивача, яку він подав 31 травня 2018 року, з наступного дня була надана відпустка, відповідно, у відповідача не було можливості завчасно, до початку відпустки здійснити розрахунок з позивачем.

У свою чергу, суд звертає увагу, що відповідачем було здійснено виплату відпускних за липень 2018 року - 03 липня 2018 року в сумі 13 423, 21 грн., тобто у найкоротшій термін, який передбачено п. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки».

Враховуючи вищевикладені встановлені обставини, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (відпускних) при наданні відпустки з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року, оскільки позивачем не доведено факт затримки цієї виплати з вини відповідача.

Також, з огляду на те, що не доведено факт вини відповідача у пропуску строку здійсннення розрахунку з позивачем, суд доходить висновку, що й відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача перенести початок відпустки наданої ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року по 30 липня 2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року, а тому ці вимоги не належать задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання зробити перерахунок відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки, з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та доплати за ранг державного службовця; про зобов'язання встановити позивачу 7 ранг державного службовця з доплатою за ранг 400 грн., суд доходить висновку, що ці позовні вимоги теж не належать задоволенню, з огляду на таке.

Закон України «Про відпустки» встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЗаконуУкраїни «Про відпустки», до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 223-к від 30.05.2018 року «По особовому складу», ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50 % посадового окладу з 31 травня 2018 року; станом на 30.05.2018 року стаж державної служби складає 22 р. 1 міс. 26 дн.; присвоєно 9 ранг (категорія В) державного службовця (а.с. 155-156), тобто позивачу зараховано до стажу роботи весь час вимушеного прогулу, тому доводи позивача щодо неврахування доплати за вислугу років відхиляються судом.

Відповідно до абз. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до наказу 255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.» наказано начальнику Управління економіки, бухгалтерського обліку та звітності ОСОБА_8 провести остаточний розрахунок та виплатити ОСОБА_9 компенсацію за 397 календарних днів за період роботи з 01 лютого 2009 року по 30 липня 2018 року та розрахунково-платіжні відомості зв виплату компенсації за невикористану відпустку за період червень-липень 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом 2 пункту 1 цієї Постанови встановлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Позивач був поновлений на посаді в Головному управлінні Держпрожспоживслужби на підставі наказу від 30 травня 2018 року, а тому робочим днем в травні було лише 31.05.2018 року.

Таким чином, суд вважає, що не є робочими днями ОСОБА_1 дні до 31.05.2018 року, оскільки ці дні є днями вимушеного прогулу та враховуючи те, що позивачу надано відпустку з -01 червня 2018 року, то 12 місяців роботи у Головному управлінні Держпродпоживлсужби, які передували червню 2018 року не мали місце.

Згідно з абз. 4 п. 2 Порядку, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку

Враховуючи те, що станом на дату звільнення ОСОБА_1 31.05.2018 року, відповідно до штатного розпису Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, посадовий оклад головного спеціаліста відділу організації протиепізоодоичої роботи Управління безпечності харчових продуктів та ветеринарної медицинискладав 4800 грн., саме з даного окладу і були проведенні позивачу нарахування за відпустку.

Щодо посилання позивача на обов'язок відповідача встановити позивачу 7 ранг державного службовця з доплатою за ранг 400 грн., суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону України «Про державну службу», ранги державних службовців є видом спеціальних звань.

Частиною 6 цієї статті закону встановлено, що черговий ранг у межах відповідної категорії посад присвоюється державному службовцю через кожні три роки з урахуванням результатів оцінювання його службової діяльності.

Таким чином, враховуючи те, що позивач за період з 2008 року по 2018 рік фактично не працював та не проходив оцінювання його службової діяльності, підстав для присвоєння 7 рангу державного службовця ОСОБА_1 у відповідача не було.

Матеріалами справи підтверджено, що на час звільнення у лютому 2008 року позивачу був присвоєний 11 ранг державного службовця, шоста категорія.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну службу» в редакції 16.12.1992 року, шоста категорія - посади керівників управлінь, відділів, служб районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, спеціалісти управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади.

Згідно із Законом України «Про державну службу» в редакції від 10.12.2015 року така посада відноситься до категорії «В» (ст. 6 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про державну службу» в редакції від 10.12.2015 року присвоюються такі ранги: державним службовцям, які займають посади державної служби категорії "В", - 6, 7, 8, 9 ранг.

Оцінюючи зміст наказу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області № 223-к від 30.05.2018 року «По особовому складу», яким ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50 % посадового окладу з 31 травня 2018 року; станом на 30.05.2018 року стаж державної служби складає 22 р. 1 міс. 26 дн.; присвоєно 9 ранг (категорія В) державного службовця (а.с. 155-156), через тлумачення положень Законів України "Про державну службу" попередньої та чинної редакції та враховуючи дискреційність повноважень відповідача, суд доходить висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про зобов'язання відповідача встановити позивачу 7 ранг державного службовця з доплатою за ранг 400 грн., без проходження оцінювання, а тому ця позовна вимога не належить задоволенню.

Також з огляду на вище перелічений аналіз досліджених доказів та норм матеріального права, суд доходить висновку, що відповідачем був здійснений правильний розрахунок середньої заробітної плати позивачу, правильно враховані надбавки за вислугу років та ранг державного службовця, що послугувало підставою для здійснення правильного розрахунку відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки, а тому позовна вимога про зобов'язання зробити перерахунок відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки, з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та доплати за ранг державного службовця не належить задоволенню.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання надати відпустку за час попереднього вимушеного прогулу на 401 календарний день з дня поновлення на роботі та стягнення відпускних за 401 календарний день з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу роківта надбавки за ранг в сумі 44 004, 27 грн., суд доходить висновку, що ці позовні вимоги не належать задоволенню, з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з наказом №259-В від 31 травня 2018 року «Про надання відпустки ОСОБА_1.», ОСОБА_1 надано щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 30 календарних днів за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року та щорічну додаткову оплачувану відпустку за стаж державної служби тривалістю 9 календарних днів за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 20 календарних днів за період роботи з 01.02.2009 року по 31.03.2010 року та наказано виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати за один рік (а.с. 20).

Позивач не згоден із наданням відпустки тільки тривалістю 59 днів та вважає, що таким наказом порушено його право на відпустку.

Між тим, суд доходить висновку, що дії відповідача у призначенні відпустки тривалістю 59 календарних днів відповідають приписам Закону України «Про відпустки», оскільки відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки», загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Також суд враховує, що відповідачем виконані приписи Закону України «Про відпустки» та виплачена компенсація за всі часи невикористаної відпустки позивачем.

Щодо збільшення тривалості невикористаної відпустки на чотири дні, дослідивши доводи позивача, його розрахунки та розрахунки, надані відповідачем, та зміст наказу про звільннення позивача, суд доходить висновку, що розрахунки відповідача є правильними та відповідають приписам ст.ст. 57, 58 Закону України "Про державнку службу".

Посилання позивача у поясненнях на розрахунок, наданий відповідачем на необхідність врахування збільшення тарифних ставок та збільшення окладів при здійсненні розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що такі доводи позивача є помилковими, оскільки розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинен бути проведений, виходячи з суми місячної заробітної плати на момент звільнення.

Стосовно неотриманої суми грошової допомоги на оздоровлення за попередні роки, суд вважає, що ця позовна вимога є правомірною та підлягає задоволенню шляхом зобов'язання Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 неотриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 року по 2017 рік, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України «Про державну службу», державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 серпня 2016 р. № 500 затверджено Порядок надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, який визначає умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) та її розмір.

Відповідно до п. 2 цього Порядку, державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Враховуючи те, що позивача було поновлено на роботі, з метою відновлення його прав, суд вважає, що відповідач повинен виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу на оздоровлення за період з 2008 року по 2017 рік.

Стосовно позовної вимоги про стягнення нарахованої суми компенсації втрати частини доходу у зв'язку з несвоєчасною виплатою зарплати за весь період вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року та відпускних, суд доходить висновку, що ці позовні вимоги також є правомірними та належать задоволенню шляхом зобов'язання Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строку їх виплати за період з 01 лютого 2008 року по 30 травня 2018 року в порядку, встановленому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», з огляду на таке.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Як доходи у цьому Законі розуміють грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доход.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов'язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Статті 2, 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття "доходи" для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (далі Порядок №159) відтворюють положення Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

Згідно з п.4 Порядку №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому, слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та п.4 Порядку №159 формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний підхід до розуміння зазначених норм права Верховний Суд України висловив раніше у постанові від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11).

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Оскільки право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені, а також те, що суд встановив, що відповідач самостійно не здійснив нарахування та виплату такої компенсації, суд доходить висновку, що ці позовні вимоги ОСОБА_1 про нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати належать задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., суд вважає, що ця позовна вимога також не належить задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст.23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог ст. 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 р. № 4 (далі - Постанова № 4) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з вимогами пунктів 4, 5 Постанови № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, позивачем не надано доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Суд зазначає, що позивачем має бути доведено, а судом оцінено наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Суд вважає, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами як факту завдання йому моральної шкоди, її розміру, так і того факту, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Також суд враховує, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди була заявлена позивачем в межах справи №2а-4555/08/1570 та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі №2а-4555/08/1570 було відмовлено в її задоволенні. Нових доказів на підтвердження втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, позивачем в межах цієї справи не надано.

Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведені факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням Головного управління Держпродспоживслужби та вини останнього в її заподіянні, а те, з чого виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди позивач не свідчить про наявність такого причин-наслідкового зв'язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. є необґрунтованими та такими, що не належать задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені у судовому засіданні факти, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково.

З огляду на те, що позивач звільнений від оплати судового збору та відсутні витрати понесені відповідачем пропорційно до задоволених позовних вимог на виклик свідка та проведення експертизи, керуючись приписами ст. 139 КАС України, суд доходить висновку, що жодні витрати не належать компенсації за рахунок Державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,293,295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (, місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-а Пересипська, буд.6) про визнання протиправним та скасування наказу №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1.»; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., - задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області (, місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-а Пересипська, буд.6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) неотриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 року по 2017 рік.

Зобов'язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області (, місцезнаходження: 65042, м. Одеса, вул. 7-а Пересипська, буд.6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строку їх виплати за період з 01 лютого 2008 року по 30 травня 2018 року в порядку, встановленому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати».

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.1. п.15. ч. 1 Перехідних положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний « 22» лютого 2019 року.

Cуддя Л.Р. Юхтенко

.