Справа № 420/6743/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6743/18

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигаїлової О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року, прийняту в порядку письмового провадження в м. Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, 3-тя особа Державне підприємство "Український інститут інтелектуальної власності" про визнання протиправними та скасування рішення та висновку, зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року позивач звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Апеляційної палати № 1609 від 05.11.2018, затверджене Міністерством економічного розвитку та торгівлі України за заявкою на винахід № а201503240; визнати протиправним та скасувати висновок № 19252/ЗА/17 від 01.08.2017, затверджений Міністерством економічного розвитку та торгівлі України, який набув статусу рішення про відмову у видачі патенту за заявкою на винахід № а201503240; зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повернути на кваліфікаційну експертизу заявку на винахід № а201503240.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року у відкритті адміністративного провадження відмовлено. Роз'яснено позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду позивач надала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до того ж суду. Доводами апеляційної скарги зазначено, що зазначений спір жодним чином не стосується господарської діяльності, а посилання суду на те, що саме ГПК передбачено регулювання діяльності Вищого суду з питань інтелектуальної власності є недоречним, оскільки вказаний суд ще не сформовано й положення ГПК стосуються виключно цього суду з особливим статусом, а до моменту створення Вищого суду з питань інтелектуальної власності вказані спори є публічно-правовими спорами та належать до адміністративної юрисдикції.

Відзив на апеляційну скаргу позивача сторонами до суду не надано.

20.02.2019 року до суду надійшло клопотання апелянта ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку письмового провадження

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, в судове засідання не з'явились, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи ухвалу про відмову у відкритті адміністративного провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що між позивачем та відповідачем виник спір, пов'язаний із захистом прав інтелектуальної власності, а тому з огляду на склад учасників цього спору та предмет позову його вирішення віднесено до юрисдикції господарського суду. Також суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу врахував правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року по справі №910/18195/17, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає, що спір який виник в даному випадку підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, з огляду на наступні обставини.

Частиною 3 ст. 3 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися «судом, встановлений законом».

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п.1, п.2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника справи. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про скасування рішення Апеляційної палати за заявкою на винахід та висновку, який набув статусу рішення про відмову у видачі патенту за заявкою на винахід та зобов'язання Міністерство економічного розвитку і торгівлі України повернути на кваліфікаційну експертизу заявку на винахід.

Таким чином, спір у цій справі виник між позивачем та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України з приводу оскарження на її думку рішення суб'єкта владних повноважень на підставі якого їй відмовлено у видачі патенту на винахід. Спір стосується захисту права інтелектуальної власності.

Судова колегія зазначає, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Згідно із ч. 1 ст. 420 ЦК України до об'єктів права інтелектуальної власності, зокрема, належать: літературні та художні твори; комп'ютерні програми; компіляції даних (бази даних); виконання; фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення; наукові відкриття; винаходи, корисні моделі, промислові зразки; компонування (топографії) інтегральних мікросхем; раціоналізаторські пропозиції; сорти рослин, породи тварин; комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення; комерційні таємниці.

Згідно ст.2 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» законодавство України про охорону прав на винаходи (корисні моделі) базується на Конституції України і складається із цього Закону, Цивільного кодексу України, Закону України "Про державну таємницю" та інших нормативно-правових актів.

Частиною 4 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» зазначається, що пріоритет, авторство і право власності на винахід засвідчуються патентом (деклараційним патентом). Пріоритет, авторство і право власності на корисну модель засвідчуються деклараційним патентом. Строк дії патенту України на винахід становить 20 років від дати подання заявки до Установи. Строк дії деклараційного патенту на винахід становить 6 років від дати подання заявки до Установи. Строк дії патенту на винахід, об'єктом якого є лікарський засіб, засіб захисту тварин, засіб захисту рослин тощо, використання якого потребує дозволу відповідного компетентного органу, може бути продовжено за клопотанням власника цього патенту на строк, що дорівнює періоду між датою подання заявки та датою одержання такого дозволу, але не більше ніж на 5 років. За подання клопотання сплачується збір.

Порядок подання клопотання та продовження строку дії патенту у цьому випадку визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Строк дії деклараційного патенту на корисну модель становить 10 років від дати подання заявки до Установи. Строк дії патенту (деклараційного патенту) на секретний

винахід і деклараційного патенту на секретну корисну модель дорівнює строку засекречування винаходу (корисної моделі), але не може бути довшим від визначеного за цим Законом строку дії охорони винаходу (корисної моделі). Дія патенту припиняється достроково за умов, викладених у статті 32 цього Закону.

Таким чином у справі, що розглядається, спір стосується захисту права власності на винахід та пов'язаний із захистом прав інтелектуальної власності, тобто цивільного права.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 зазначеної статті).

При цьому слід зауважити, що позивачу відмовлено у видачі патенту за заявою на винахід на підставі того, що п.1 формули не відповідає умовам патентоздатності, визначеним для нього ч.1 ст.7 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», зокрема не має винахідницького рівня. Зокрема аргументом для остаточної відмови стало порівняння об'єкту винаходу з результатами пошуку кваліфікаційної експертизи, а саме з патентом US 2005/0064790 А1 від 24.03.2005. Так, відповідач вважав, що виявлений аналог містить всі суттєві ознаки заявленого винаходу, окрім засобу з'єднання, який відрізняється від засобу з'єднання представленого у заявленому винаході тим, що незамкнута частина по довжині у вертикальному напрямку перевищує замкнуту в кілька разів. При цьому, на переконання позивача, експертиза необґрунтовано не взяла до уваги доводи позивача стосовно відсутності можливості досягнення заявленого технічного результату знайденого аналогу за окремими кресленнями; відповідачем не взято до уваги пояснення позивача щодо неактуальності креслень виявленого аналогу, де йдеться мова про відсутність застосування додаткових горизонтальних підтримуючих елементів тощо, а тому вирішення такого спору віднесено до юрисдикції цивільного суду.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного суду від 27.06.2018 року у справі №804/629/16 (провадження №11-605апп18), яка в силу ч.5 ст.242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 16.10.2018 року №910/18195/17 є помилковим, оскільки склад учасників спору та предмет позову є різними, так як у справі, яка розглядалась ВС, спір виник між двома суб'єктами господарювання, а предметом позову було рішення про визнання знаку для товарів та послуг одного суб'єкта господарювання добре відомим, що порушило права іншого й змусило його звернутися до суду.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає,що статтею 1 ГПК України визначено юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлено порядок здійснення судочинства у господарських судах, а тому колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, про те що даний спір слід вирішувати в порядку господарського судочинства є помилковим, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду змінити, зазначивши, що спір слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції, посилання на те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Викласти другий абзац резолютивної частини в наступній редакції: «Роз'яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.».

В іншій частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 лютого 2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов