Справа № 360/355/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

26 лютого 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/355/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій та бездіяльність протиправними, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1М.) до управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області (далі відповідач, УПФУ в м.Лисичанську Луганської області), в якому позивач просив суд:

- визнати протиправними дії щодо зупинення нарахування і виплати ОСОБА_1 пенсії і бездіяльність щодо не прийняття рішення у відповідь на заяву про поновлення виплати пенсії Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 пенсії на загальних умовах, а також нарахувати і виплатити всю суму заборгованості по пенсії за період з червня 2017 року по лютий 2019 року включно;

- допустити до негайного виконання рішення суду щодо зобовязання перерахування та виплати всієї суми пенсії за віком (а.с.3-6).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що набувши право на отримання пенсії за віком, позивач став на облік в Управління Пенсійного фонду України у м. Перевальськ Луганської області. У звязку з бойовими діями та проведенням антитерористичної операції на території м. Перевальськ Луганської області, позивач був вимушений покинути своє місце проживання, зареєструватись як тимчасово переміщена особа в м. Ізюм Харківської області та стати на облік в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Ізюм Харківської області з метою поновлення виплати пенсії за віком. У лютому 2017 року позивач зареєструвався на постійне місце проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3, 13, про що Відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради внесено інформацію до його паспорту. В подальшому позивач звернувся до Управління праці і соціального захисту населення адміністрації Ізюмської міської ради із заявою про відмову від довідки внутрішньо переміщеної особи, згідно із п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Інформація про відмову ОСОБА_1 від довідки була передана відповідачу. Таким чином ОСОБА_1 відмовився від статусу внутрішньо переміщеної особи і набув статусу жителя ІНФОРМАЦІЯ_2. Листом № 8347/03-33 від 28.10.2018 року Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області повідомило, що виплата на користь ОСОБА_1 не проводиться через те, що зазначена особа не зареєструвалась у встановленому для внутрішньо переміщених осіб порядку. З червня 2017 року виплата пенсії позивачу не здійснюється. Позивач вважає вищевказані дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та його бездіяльність щодо не прийняття рішення стосовно заяви останнього про поновлення виплати пенсії протиправними, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позовні вимоги не визнав, про що надав відзив (а.с.21-22), в обґрунтування якого зазначив наступне. 01.03.2016 року згідно розпорядження № 3068, позивача взято на облік в управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, як внутрішньо-переміщену особу за матеріалами електронної пенсійної справи. Згідно Рішення від 17.02.201 №514 Управлінням праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради скасовано довідку про взяття на облік ВПО від 23.12.2016. Відповідач зазначив, що облік внутрішньо переміщених осіб здійснюється відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки ВПО затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509. При цьому, порядок призначення (відновлення) соціальних виплат визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року№637 та від 08.06.2016 №365. Територіальний орган Пенсійного фонду України відновлює пенсію на підставі відповідного рішення комісії з питань призначення (поновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за даними електронної пенсійної справи. Рішення щодо виплати пенсій особам, які не зареєструвалися у встановленому для внутрішньо переміщених осіб порядку, та пенсійні справи яких знаходяться на непідконтрольній території, на законодавчому рівні не приймались. Для поновлення виплати пенсії як внутрішньо переміщеній особі потрібно оформити довідку ВПО в Управлінні праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради та особисто звернутись за поновленням виплати пенсії до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. З 01.06.2017 року виплата пенсії по пенсійній справі позивача призупинена згідно списків тривало відсутніх за місцем проживання одержувачів пенсій з числа внутрішньо переміщених осіб до зясування. Відповідач також зазначив, що в останнє позивач отримав пенсію 01.02.2019 року у розмірі 9373.24 грн. Крім того, Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області не є розпорядником коштів. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 що відноситься до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньої переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду від 29.01.2019 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код НОМЕР_1, з 25.02.2017 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, буд.13 (а.с.7,9).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням №169696 від 14.09.2001 (зворотній бік а.с.7).

В 2014 році позивач звернувся до начальника УПФУ в Ізюмсьому районі з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з УПФУ в Перевальського району (а.с.24).

25.11.2014 позивач був зареєстрований як внутрішньо переміщена особа за адресою 64304, Харківська область, м.Ізюм, вул.Пролетарська, буд.2, що підтверджується довідкою № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с.29).

В лютому 2016 року позивач звернувся з запитом до УПФУ в м.Ізюм, в якому просив надіслати пенсійну справу до УПФУ в м.Лисичанську Луганської області, у звязку з переїздом до іншого міста (а.с.33).

23.12.2016 позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу за адресою: Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Ліпецька, буд.17, про що позивачу надано довідку № (а.с.39).

15.06.2017 позивач звернувся до начальника УПФУ в м.Лисичанську Луганської області з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу за віком з УПФУ в м.Ізюм (а.с.34).

Розпорядженням відповідача №3068 від 02.08.2017 позивача взято на облік до відповідача з 01.03.2016, однак виплата пенсії так і не відбулась (а.с.32).

Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради від 17.02.2017 №514 скасовано довідку про взяття на облік особи внутрішньо переміщеної особи від 23.12.2016 № на підставі пп.1 п.1 ст.12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщеної особи (а.с.36).

Відповідно до інформації, зазначеної у довідці №3079 відділу адміністративних послуг Лисичанської міської ради Луганської області ОСОБА_1 зареєстрований за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3, буд.13 (а.с.37).

В матеріалах справи наявна заява позивача, в якій просив виплати проводити на поточний рахунок, відкритий в АТ «Ощадбанк» (а.с.38).

На звернення представника позивача від 25.10.2018 №8347/03-33 надано відповідь на звернення, з якого вбачається, що розпорядженням управління від 02.08.2017 електронну пенсійну справу ОСОБА_1 було взято на облік з 01.03.2016 та виплата пенсії станом на теперішній час не проводиться через те, що особа не зареєструвалась у встановлено для внутрішньо переміщених осіб порядку (а.с.10-11).

На виконання ухвали суду від 29.01.2019 відповідачем надано письмову інформацію від 06.02.2019 №1346/07-33, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з 01.03.2016 як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію по 01.05.2017. З 01.06.2017 року виплата пенсії по пенсійній справі позивача призупинена. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 що відноситься до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньої переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а.с.23).

19.02.2019 відповідачем надано також інформацію від 19.02.2019 №1763/07-33, з якої вбачається, що у відзиві та інформації про нарахування та обліку пенсіонера було помилково вказано невірну суму та дату виплати пенсії і дату призупинення пенсії. ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні з 01.03.2016 як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію по 01.02.2016. З 01.03.2016 року виплата пенсії по пенсійній справі позивача призупинена. Востаннє позивач отримав пенсію 01.02.2016 року у розмірі 4399,99 грн. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №335 що відноситься до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньої переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а.с.45).

Суд, вирішуючи справу по суті, виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. ОСОБА_4 право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Законом, що регулює відносини щодо призначення пенсій в Україні, є ОСОБА_4 України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - ОСОБА_4 № 1058-IV) з відповідними змінами, що є чинними на час виникнених між сторонами спірних правовідносин.

ОСОБА_4 регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч. 1 ст. 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. ОСОБА_4 право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь - якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Стаття 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі, за зазначеним в заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 цього Закону зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 ст. 49 зазначеного Закону України поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз наведених нормативно-правових актів дає підстави зробити правовий висновок про те, що статтею 49 Закону № 1058-IV чітко встановлено, що виплата пенсії припиняється тільки за рішеннями двох суб'єктів: територіального органу ПФУ або суду, - та лише з підстав, визначених у цій статті, але жодна з таких підстав управлінням не застосована та не доведена.

Суд вказує на те, що рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалось. За таких обставин у позивача відсутні підстави звертатися до управління з заявою про поновлення виплати пенсії.

Крім того, суд вказує на те, що з моменту реєстрації позивачем постійного місця проживання у м. Лисичанськ, а саме з 25.02.2017 і відмови від статусу внутрішньо переміщеної особи, до нього не повинні застосовуватись нормативно-правові акти, які регулюють правовідносини між УПФУ та внутрішньо-переміщеною особою.

Як вбачається з матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1, позивач, будучи вже місцевим жителем м.Лисичанська, 15.06.2017 звернувся до відповідача з заявою про взяття його на облік у звязку з переїздом до вказаного міста, у звязку з чим відповідач зробити запит його пенсійної справи з УПФУ в м.Лисичанську. Таким чином на момент звернення до відповідача з вказаною заявою позивач вже не був внутрішньо переміщеною особою, а тому дії УПФУ в м.Лисичанську повинні бути направленні на нарахування та виплату пенсії позивачу не як до внутрішньо-переміщеної особи, а як до громадянина України, який змінив місце реєстрації та проживання на території України.

Системний аналіз наведених положень законодавства в контексті встановлених обставин справи, дає підстави для висновку, що у відповідача були відсутні законні підстави для припинення нарахування та виплати позивачу пенсії та покладення на нього обов'язку щодо звернення з особистою заявою до УПФУ в м.Лисичанську для повторної перевірки за місцем реєстрації.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В розумінні адміністративного судочинства:

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт) - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень , який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк);

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

Сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб'єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов'язаний був і міг вчинити. Тобто бездіяльність не має чітко окреслених часових меж, а саме явище бездіяльності є триваючим.

Як вже зазначалось раніше, судом встановлено, що відповідач своїм розпорядженням №3068 від 02.08.2017 взяв на облік позивача з 01.03.2016, однак нарахування та виплату пенсії з вказаного періоду не здійснював без прийняття будь-якого рішення та за відсутності підстав, визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV. Відповідно суд вважає, що відповідачем у даному випадку допущена саме протиправна бездіяльність.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині з обранням належного способу захисту порушеного права позивача, а саме прийняти рішення про визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язати його вчинити певні дії у вигляді поновлення нарахування та виплати пенсії позивачу.

Щодо періоду, за який необхідно провести нарахування та виплату пенсії, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Закону № 1058-IV визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Довідкою Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області від 19.02.2019 №1763/07-33 підтверджуються, що останній місяць виплати пенсії ОСОБА_1 - лютий 2016 року в сумі 4399,99 грн. З березня 2016 року пенсійні виплати позивачу не нараховувались та не виплачувались (а.с.45).

Таким чином, нарахування та виплату позивачу пенсії необхідно здійснювати з саме з 01.03.2016.

При цьому суд не встановлює кінцевої дати нарахування та виплати пенсії, оскільки пенсії призначається пожиттєво, у звязку з чим її нарахування та виплату не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню з визначенням іншої дати, з якої необхідно здійснювати нарахування та виплату пенсії.

При цьому, зобовязання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії позивачу починаючи з 01.03.2016 буде достатнім для захисту порушених прав позивача, у звязку з чим необхідності щодо зобовязання відповідача нарахувати та виплатити всю суму заборгованості по пенсії, як зазначив позивач у позові, буде дублюванням, оскільки нарахування та виплата включає в себе весь період часу, за який утворилась заборгованість з виплати пенсії.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не прийняття рішення за заяву про поновлення виплати пенсії, то вони задоволенню не підлягають, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідач за заявою позивача від 15.06.2017 прийняв розпорядження №3068 від 02.08.2017, яким взяв на облік з 01.03.2016 та протоколом від 22.08.2017 здійснив нарахування пенсії, починаючи з 01.03.2016 по 31.08.2017, однак виплату так і не здійснив (а.с.32,34,42).

Таким чином виплата пенсії була поновлена вказаними розпорядчими документами відповідача, однак не реалізована у вигляді безпосередньої виплати пенсії позивачу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 29.01.2019 відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання адміністративного позову до ухвалення судового рішення у справі у розмірі 768,40 грн. (а.с.1-2).

Станом на дату розгляду справи по суті судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню з позивача даним рішенням суду до Державного бюджету України.

Відповідно до ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, позивачу необхідно відшкодувати 384,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету, суд вважає необхідним допустити цю постанову до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4399,99 грн.

Керуючись статтями 2, 7-9, 19, 20, 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 295, 371, пунктом 15.5 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області про визнання дій та бездіяльність протиправними, зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року раніше призначеної пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області (, місцезнаходження: 93113, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.ім.В.Сосюри, 347) поновити з 01 березня 2016 року нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: 93100, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Героя Радянського Союзу, ОСОБА_3, буд.13).

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 4399 (чотири тисячі триста девяносто девять) гривень 99 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: 93100, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Героя Радянського Союзу, ОСОБА_3, буд.13) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - 6001, код ЄДРПОУ - 37993783, код банку 899998, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106) суму судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м.Лисичанську Луганської області (, місцезнаходження: 93113, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.ім.В.Сосюри, 347) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний код НОМЕР_1, місце реєстрації: 93100, Луганська область, м.Лисичанськ, вул.Героя Радянського Союзу, ОСОБА_3, буд.13) у рахунок відшкодування судових витрат у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Суддя ОСОБА_5