Справа № 320/6705/18
Суддя: Леонтович А.М.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2019 року № 320/6705/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Леонтовича А.М., розглянув у місті Києві за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Обухівської районної державної адміністрації Київської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

I. Зміст позовних вимог

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, у якому позивач просить суд:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 19.10.2018 №139-к;

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу освіти Обухівської районної державної адміністрації;

- стягнути з Обухівської районної державної адміністрації Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.10.2018 до дня поновлення на роботі.

II. Позиція позивача та заперечення відповідача.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що оскаржуване розпорядження є незаконним та прийнятий з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки до видачі наказу про звільнення подала заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення.

Позивач також зауважує, що заява про звільнення за угодою сторін, на підставі якої видане розпорядження про звільнення, була написана під психологічним тиском.

Крім того, стверджує, що розпорядження про звільнення було видане під час її тимчасової непрацездатності.

Відповідач позов не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову з тієї підстави, що при звільненні за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника. З огляду на викладене, вважає оскаржуваний наказ правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

III. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2018 відкрите спрощене позовне провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено, що з 23.11.2016 ОСОБА_1 обіймала посаду начальника відділу освіти Обухівської районної державної адміністрації Київської області (а.с.24).

12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за угодою сторін з 19.10.2018 (а.с.10).

17 жовтня 2018 року позивач подала заяву про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін (а.с.11). Відповіді на своє звернення не отримала.

Однак, розпорядженням виконуючого обов'язки голови Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 19.10.2018 №139/к ОСОБА_1 звільнено з посади відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України за угодою сторін з 19.10.2018 (а.с.84).

При цьому, з 19.10.2018 по 02.11.2018 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 02.11.2018 серії НОМЕР_1 (а.с.26).

Не погоджуючись із розпорядженням про звільнення від 19.10.2018 №137/к, вважаючи звільнення з займаної посади таким, що порушує права та законні інтереси, позивач звернулася до суду з відповідним позовом.

V. Норми права, які застосував суд

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» обумовлено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов'язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».

За приписами статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Так, відповідно до статті 86 указаного Закону державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

При цьому відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Також, за приписами пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, норми якого підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин у частині, не врегульованій спеціальним законодавством, однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

VI. Оцінка суду

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це державного органу та працівника.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.11.2018 у справі №820/6196/18.

Судом встановлено, що позивач власноручно написала заяву про її звільнення із займаної посади за угодою сторін 19.10.2018 (а.с.10).

З матеріалів справи вбачається, що Голова Обухівської районної державної адміністрації на зазначеній заяві поставив відповідну резолюцію «До розпорядження».

Отже, матеріалами справи підтверджено, що сторонами трудового договору було досягнуто домовленості щодо звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України 19.10.2018.

Щодо зауважень позивача про відкликання заяви про звільнення, суд зазначає, що у справі відсутня згода Обухівської районної державної адміністрації Київської області на анулювання попередньої домовленості з позивачем про звільнення за угодою сторін.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність факту анулювання домовленості між ОСОБА_1 та Обухівською районною державною адміністрацією Київської області про звільнення позивача з займаної посади Начальника відділу освіти Обухівської районної державної адміністрації Київської області за пунктом 1 статті 36 КЗпП України.

Вищевикладене свідчить про правомірність розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 19.10.2018 № 139/к та його відповідність вимогам трудового законодавства.

Крім того, суд зауважує щодо безпідставності доводів позивача про незаконність розпорядження з огляду на звільнення позивача під час її тимчасової непрацездатності.

Судом встановлено, що на момент звільнення позивач перебувала на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності від 02.11.2018 серії НОМЕР_1 (а.с.26).

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Тобто, вказана норма встановлює заборону звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Суд наголошує, що в даному випадку підставою для звільнення позивача стала заява про звільнення за згодою сторін, тому обмеження, встановлені частиною 3 статті 40 КЗпП України на зазначений випадок не розповсюджуються.

Аналогічні положення містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина 3 статті 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Отже, норми чинного законодавства не містять жодних заборон чи обмежень на розірвання трудового договору за угодою сторін, під час тимчасової непрацездатності працівника.

Оцінюючи доводи позивача стосовно психологічного тиску подати заяву про звільнення суд зазначає, що стверджуючи про тиск, який чинився на неї, позивач при цьому не звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів чи інших державних органів, уповноважених здійснювати контроль за дотриманням законодавства у сфері трудових відносин.

Будь-яких достовірних доказів відсутності волевиявлення під час написання заяви про звільнення позивач суду не надала. Більш того, ознайомившись з наказом про звільнення, позивач отримала трудову книжку та влаштувалася працювати в іншу організацію (а.с. 25).

Таким чином, доводи позивача про відсутність її волевиявлення на звільнення, написання заяви під дією примусу, психологічного тиску, суд до уваги не бере через недоведеність.

VIII. Висновок суду

Суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось у передбачений законодавством спосіб, виключно за наявності правових підстав, а саме свідомого взаємного узгодженого волевиявлення сторін (працівника та роботодавця), у зв'язку з чим оскаржуване позивачем розпорядження є законним.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, довів правомірність свого рішення.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

IX. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини п'ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним судових витрат суду не надано, судові витрати у цій частині стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Київський окружний адміністративний суд.

Дата складення повного рішення суду - 26.02.2019.

Суддя Леонтович А.М.