Справа № 140/2156/18
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1090/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року, головуючий суддя - Дмитрук В.В., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання нечинною та скасування вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ГУ ДФС у Волинській області, в якому просив визнати нечинною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування від 02.03.2018 року №Ф-10726-17 в сумі 6 324 грн. 44 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що виникнення чи припинення обов»язку сплати єдиного соціального внеску встановлюється нормами законів, а не наявністю чи відсутністю поданої звітності.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 02.03.2018 року №Ф-10726-17 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальну суму 6 324 грн. 44 коп.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ГУ ДФС у Волинській області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що платником податків самостійно задекларовано суму зобов»язань з ЄСВ та не сплачено у встановлені законом строки, відтак вимога про сплату боргу (недоїмки) винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та протиправним та повністю підтримала доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 23.05.2007 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 29.10.2018 року №9 (а.с. 15).

З 01.01.2013 року позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування та є платником єдиного податку 2-ї групи (а.с. 14).

Відповідно до довідки №2086/02-11-14 від 10.08.2018 року та копії пенсійного посвідчення НОМЕР_1 від 01.03.2017 року ОСОБА_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться на обліку в Ковельському об»єднаному управлінні ПФУ і отримує пенсію за віком з 27.01.2017 року (а.с. 9).

28.01.2018 року позивачем було подано до Ковельської ОДПІ ГУ ДФС у Волинській області звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 рік, відповідно до якого належний до сплати єдиний соціальний внесок за 2017 рік було визначено підприємцем самостійно в розмірі 8 047 грн. 16 коп., в тому числі: за січень - 303 грн. 16 коп. та за період лютий-грудень - по 704 грн. щомісячно.

06.01.2017 року та 08.02.2017 року ФОП ОСОБА_1 перерахував квитанціями №10 та №11 Ковельській ОДПІ єдиний внесок на суму 352 грн. та 704 грн. відповідно (а.с. 19-20).

Головним управлінням ДФС у Волинській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.03.2018 року №Ф-10726-17 щодо необхідності сплати ОСОБА_1 боргу по єдиному внеску в розмірі 6 324 грн. 44 коп.

16.07.2018 року Ковельське об»єднане управління ПФУ листом №6049/03-11-21 повідомило позивача про суми мінімальних страхових внесків для фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, що обрали спрощену систему оподаткування, на 2017-2018 роки, роз»яснило відсутність обов»язку щодо сплати єдиного соціального внеску у вказаних осіб у випадку якщо вони є пенсіонерами за віком або особами з інвалідністю, а також повідомило про наявність заборгованості зі сплати ЄСВ за даними реєстру застрахованих осіб станом на 01.07.2018 в розмірі 6 324грн.44коп.

Позивачем, після отримання листа Ковельського ОУПФУ від 16.07.2018 року №6049/03-11-21 та відповідного роз»яснення, що містилось в останньому, було подано скаргу від 30.08.2018 року №б/н до ДФС України на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.03.2018 року №Ф-10726-17, однак рішенням про результати розгляду скарги від 27.09.2018 року №14895/Д/99-99-11-02-02-25 оскаржувану вимогу залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач втратив статус платника єдиного внеску і не підтверджував його шляхом повідомлення про добровільну участь, а відтак у нього був відсутній обов»язок як щодо подання необхідної звітності, так і сплати єдиного соціального внеску, відповідно у контролюючого органу були відсутні підстави для винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов»язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов»язкового державного соціального страхування в обов»язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов»язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 4 вказаної статті особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов»язкового державного соціального страхування.

Стаття 1 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» передбачає визначення поняття «пенсіонер» - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім»ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.

Частиною 1 ст. 26 даного Закону визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Твердження відповідача відносно того, що позивачем добровільно подано звіт ЄСВ за 2017 рік, тому він вважається платником єдиного соціального внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування, є помилковим з огляду на наступне.

Частина 4 ст. 4 Закону №2464-VI кореспондується з п. 3.3 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України 09.09.2013 № 454, згідно з якою фізичні особи-підприємці, що обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їхньої добровільної участі в системі загальнообов»язкового державного соціального страхування. Відповідно до п. 3.5 Порядку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особи, які досягли 16-річного віку та не належать до платників єдиного внеску, визначених пунктами 2 - 14 частини першої статті 4 Закону, у тому числі іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають або працюють на території України, громадяни України, які постійно проживають або працюють за межами України, якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, та уклали договір на добровільну участь у системі загальнообов»язкового державного пенсійного страхування, а також члени фермерського господарства, особистого селянського господарства - на загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, і пенсійне страхування та уклали договір на добровільну участь у системі загальнообов»язкового державного соціального страхування, формують та подають самі за себе звіт протягом 30 календарних днів після закінчення строків дії договору.

Відтак, добровільна участь особи, яка виявили бажання бути платниками єдиного внеску, передбачає собою укладення договору на добровільну участь у системі загальнообов»язкового державного соціального страхування.

В матеріалах справи відсутній договір про добровільну участь позивача у системі загальнообов»язкового державного соціального страхування, а помилкова подача позивачем звіту за 2017 рік не свідчить про його добровільну участь у системі страхування.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №806/2196/16.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що дії ГУ ДФС у Волинській області щодо нарахування та стягнення з позивача єдиного соціального внеску за 2017 рік є неправомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року у справі №140/2156/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
Т. І. Шинкар

Повний текст постанови складено 22.02.2019 року.