Справа № 826/9759/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2019 року № 826/9759/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві ( далі - відповідач, ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Позивач вважає протиправними оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки власник нежитлового будинку повинен сплачувати земельний податок з моменту реєстрації права на земельну ділянку, що знаходиться під цим будинком, а розмір цієї земельної ділянки, з якого розраховується земельний податок, встановлюється правовстановлюючим документом; платник єдиного податку звільняється від сплати земельного податку у зв'язку із використанням нежитлового будинку в господарській діяльності.

Відповідач у своєму відзиві заперечував проти задоволення позовних вимог, мотивуючи тим, що позивач є платником земельного податку, а тому спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними та не підлягає скасуванню.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є власником нежитлового будинку площею 72,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

28.04.2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, згідно з пп. 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №2, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 29677,48 грн.

06.04.2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві, згідно з пп. 54.3.3. п. 54.3. ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до п. 286.5 ст. 286 розділу ХІІІ Податкового кодексу України прийнято податкове повідомлення-рішення №47582-1305-2654, яким ОСОБА_1 визначено податкове зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб у розмірі 20267,55 грн.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Земельні відносини в Україні регулюються Земельним кодексом України, а справляння плати за землю - розділом ХІІ «Податок на майно» Податкового кодексу України (далі також- ПК України).

Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно з підпунктом 269.1.1 пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками податку, зокрема, є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв).

Стаття 270 ПК України закріплює, що об'єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Відповідно до пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Згідно статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

У статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Відповідно до п. 274.1 ст. 274 Податкового кодексу України, ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки.

Положеннями пп. 297.1.4 п. 297.1 ст. 297 ПК України визначено, що платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з таких податків і зборів, зокрема, податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаровиробництва.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами ст.42 ГК України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями (ч. 2 ст. 3 ГК України).

Згідно правового висновку Верховного Суду України у постанові від 24 листопада 2015 року у справі № 826/14703/13-а, системний аналіз норм чинного законодавства дає можливість визначити хто саме є платником земельного податку, що є об'єктом оподаткування, з якого моменту виникає (набувається, переходить) обов'язок сплати цього податку, подію (явище), з якою припиняється його сплата, умови та підстави сплати цього платежу у разі вчинення правочинів із земельною ділянкою чи будівлею (її частиною), які на ній розташовані.

Зокрема, в розумінні зазначених норм обов'язок зі сплати земельного податку для фізичної особи - власника чи користувача земельної ділянки залишається незмінним незалежно від реалізації цією особою певних наданих їй правомочностей, як-от набуття нею статусу суб'єкта господарювання, діяльність якого пов'язана з використанням земельної ділянки або без такого.

Відповідно до п. 291.3 ст. 291 ПК України юридична особа чи фізична особа-підприємець можуть самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності полягає в запровадженні особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У вищезазначеній постанові Верховний Суд України дійшов правового висновку, що у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у п. 297.1 ст. 297 ПК України, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою звільнення від сплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку від 19.01.2012 року Серія А № позивач є платником єдиного податку.

Згідно пункту шостого вказаного свідоцтва, місцем провадження господарської діяльності, серед інших, є: АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач використовує земельну ділянку під належним йому нежитловим будинком у власній господарській діяльності, а отже, звільняється від сплати земельного податку.

Крім того, відповідно до пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 286.5 статті 286 цього Кодексу встановлено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 287.6, 287.8 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку; власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З наведених правових норм слідує, що платником земельного податку може бути лише власник землі або землекористувач дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою; об'єктом оподаткування є конкретна земельна ділянка, яка перебуває у власності або користуванні, а сума податку розраховується, виходячи із нормативної грошової оцінки земельної ділянки з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом, або, виходячи із площі земельної ділянки, нормативну грошову оцінку якої не проведено, з даними державного земельного кадастру.

При цьому, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку; власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що згідно витягу з бази даних ПК «Кадастр» Департаменту земельних ресурсів КМДА від 30.01.2018 року, земельна ділянка за адресою: м. Київ, вул. Лайоша Гавро , 20, літера В, обліковуються за ОСОБА_1, кадастровий номер земельної ділянки 78:099:0065, загальна площа даної земельної ділянки складає 0,0138 га.

Розрахунок земельного податку проводився відповідно до інформації, зазначеної у Витягу з технічної документації №Ю-38628/2006 від 05.09.2006 р. про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (кадастровий №78:099:0065), а саме:

площа земельної ділянки - 138,26 кв.м.;

економіко-планувальна зона - №396=5;

базова вартість 1 кв.м. землі - 1228.76 грн/ кв.м.

Разом з тим, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правого статусу вказаної земельної ділянки та її належності ФОП ОСОБА_1 на праві власності або користуванні, оскільки у справі відсутні дані з державного земельного кадастру, які б підтверджували право власності або право користування позивача на земельну ділянку загальною площею 0,0138 га.

Обґрунтовуючи законність визначення позивачу суми податкового зобов'язання із земельного податку, відповідач посилався, зокрема на норми пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України, однак не довів суду, що належне позивачу нежиле приміщення знаходиться в багатоквартирному житловому будинку та правильність визначення суми податкового зобов'язання із земельного податку, зокрема, що сума податку визначалась саме за площі під належним позивачу нежилим приміщенням та з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

Відповідач не надав доказів, які б підтверджували розмір площі прибудинкової території, та виділення частки прибудинкової території пропорційно до площі належного позивачу нежилого приміщення, що суперечить приписам пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України.

Суд також звертає увагу на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.12.2017 у справі №826/15241/16 було визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 02.06.2016р. №3460-1305 ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві, яким ФОП ОСОБА_1 було нараховано суму податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб з тих самих підстав. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.05.2018р. у справі №826/15241/16 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва залишено без змін.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28.04.2017р. №2, яким визначено ФОП ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб за 2017 рік в сумі 29677,48 грн. та від 06.04.2018р. №47582-1305-2654, яким визначено ФОП ОСОБА_1 суму податкового зобов'язання по земельному податку з фізичних осіб за 2018 рік в сумі 20267,55 грн.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн.

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Смолій