Справа № 580/281/19
Суддя: А.М. Бабич
Дата ухвалення: 2019-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення позовної заяви

22 лютого 2019 року справа № 580/281/19

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Бабич А.М., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про визнання протиправними дій і скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

25.01.2019 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (Російська Федерація, Краснодарський край, АДРЕСА_1) (далі позивач) до Чигиринської міської ради Черкаської області (20901, Черкаська обл., м. Чигирин, вул.Б. Хмельницького, буд.19) (далі - відповідач) про:

визнання протиправними дій сільського голови ОСОБА_2 сільської ради Чигиринського району Черкаської області щодо призначення ОСОБА_3 відповідальною за ведення нотаріальних дій, шляхом видачі розпорядження від 03.01.2017 №01-04 Про призначення відповідальних осіб за виконання обовязків;

визнання протиправним та скасування розпорядження сільського голови ОСОБА_2 сільської ради Чигиринського району Черкаської області від 03.01.2017 №01-04 Про призначення відповідальних осіб за виконання обовязків в частині призначення ОСОБА_3 відповідальною за ведення нотаріальних дій згідно із Законом України Про нотаріат.

Ухвалою від 29.01.2018 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення її недоліків.

Вказаною ухвалою наголошено на обовязку позивача: зазначити належного відповідача, до якого звернені позовні вимоги; вказати обґрунтування порушення спірним рішенням прав позивача; надати докази на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення в суд.

На виконання вказаної ухвали 18.02.2019 на адресу суду надійшов позов із зазначенням відповідачем ОСОБА_2 сільської ради та доказів щодо часу отримання відповідачем спірного рішення 24.07.2018. Інших недоліків не усунено.

Оцінивши можливість відкриття провадження у справі з дотримання вимог Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), встановлено, що позивач не усунув усіх недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі від 29.01.2019.

П.1 ч.4 ст.169 КАС України встановлено обовязок суду повернути позовну заяву позивачу, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Всупереч вимогам п.9 ч.5 ст.160 КАС України позивачем не обґрунтовано порушення спірними діями та рішенням, що є актом індивідуальної дії, безпосередньо її прав, свобод чи інтересів.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 стосовно тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

За змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що порушення прав позивача полягає у посвідченні заповіту ОСОБА_3, на яку покладені такі обовязки спірним рішенням, що передбачає юридичні наслідки для позивача.

Водночас, як убачається зі спірного рішення, воно стосується прав та інтересів лише визначеної в ньому особи, тобто є актом індивідуальної дії.

ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб'єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов'язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається, як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб'єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість, індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов'язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб'єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб'єктивні права та/чи обов'язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов'язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише у письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

З огляду на вказане нормативно-правовий акт містить загальнообов'язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб'єктів, які опиняються у нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб'єктам і створює права та/чи обов'язки лише для цих суб'єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв'язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Ураховуючи наведені вище положення КАС України та загальновідомі ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуване рішення є актом індивідуальної дії, оскільки: видане посадовою особою органу місцевого самоврядування; не містить загальнообов'язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо покладення обовязків з ведення нотаріальних дій; не розраховане на багаторазове застосування й вичерпує дію після його реалізації.

Суд застосовує правову позицію ОСОБА_4 Верховного Суду у подібних правовідносинах, викладену у постанові від 18.12.2018 у справі №9901/657/18, відповідно до якої право на оскарження індивідуального акта суб'єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий, або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Оскільки позивач у зв'язку з призначенням ОСОБА_3 відповідальною за ведення нотаріальних дій не є учасником (суб'єктом) правовідносин, передбачених в спірному рішенні, як акті індивідуальної дії, таке рішення не породжує для позивача ніяких прав та обов'язків і не надає права на захист, тобто права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Тому на підставі п.1 ч.4 ст.169 КАС України позовна заява підлягає поверненню з доданими до неї документами.

Сплачений судовий збір за подання позову підлягає поверненню позивачу на підставі ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 122, 160, 237, 241-246, 256, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИЛА:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про визнання протиправними дій і скасування рішення повернути позивачу з усіма доданими до неї документами.

2. Повернути ОСОБА_1 (Російська Федерація, Краснодарський край, АДРЕСА_1) з Державного бюджету України сплачений згідно з квитанцією від 16.01.2019 №86 судовий збір в сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок)

3. Розяснити позивачу, що повернення позовної заяви не є перешкодою для повторного звернення з нею до суду після усунення недоліків.

4. Копію ухвали направити позивачу.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції порядку протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя А.М. Бабич