Справа № 826/16269/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 лютого 2019 року № 826/16269/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Прокуратура Автономної Республіки Крим, Генеральна прокуратура України, Київська міська прокуратура №6 про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Прокуратури міста Києва (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність працівників відділу роботи з кадрами Прокуратури міста Києва, яка полягає у невнесенні змін щодо трудового стажу до дублікату трудової книжки;

- зобов'язати працівників відділу роботи з кадрами Прокуратури м. Києва внести зміни до трудової книжки окремо по періодам до працевлаштування на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, а саме: 02.12.2011 року стажист на посаді прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим; 22.11.2012 року прокурор Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 01.04.2014 року він перевівся до Прокуратури міста Києва на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва з Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим. Однак, відділ кадрів Прокуратури міста Києва веде дублікат трудової книжки і трудовий стаж рахує з 01.04.2014 року не враховуючи попередній стаж роботи. На звернення позивача відповідно до п. 5.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року щодо внесення змін до дублікату трудової книжки попереднього стажу роботи в органах прокуратури починаючи з 02.12.2011 року, Прокуратура міста Києва відмовила ОСОБА_1 посилаючись на відсутність належно оформлених документів, які підтверджують вказані обставини.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому він посилається на те, що позивач наказом в.о. Генерального прокурора України від 28.03.2014 року №441к звільнений з посади прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури м. Києва. Наказом прокурора м. Києва від 01.04.2014 року №664 позивач призначений на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва. Однак, відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» та п. 1.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року ОСОБА_1 належним чином оформлену трудову книжку до прокуратури м. Києва та належним чином оформлені документи, які б підтвердили наявність трудових відносин з прокуратурою Автономної Республіки Крим не подав. Таким чином, відповідач просить суд у задоволенні позовної заяви про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язати вчинити дії відмовити.

Ухвалою суду від 08.11.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Прокуратуру Автономної Республіки Крим, Генеральну прокуратуру України, Київську міську прокуратуру №6. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Генеральної прокуратури України подано до суду письмові пояснення від 28.11.2018 року, в яких останній повідомив, що трудова книжка позивача залишилася за місцем останньої роботи на тимчасово окупованій території півострова Крим та доступ до неї відсутній, його особова справа до кадрового підрозділу центрального апарату не надходила та надати копії необхідних документів не можливо. Водночас Генеральною прокуратурою України ОСОБА_1 надано належним чином завірену копію подання Сакського міжрайонного прокурора погодженого прокурором Автономної Республіки Крим про присвоєння йому класного чину юриста 3 класу та витяг з наказу Генерального прокурора України від 19.12.2012 року №1955к.

Представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Прокуратури Автономної Республіки Крим подано до суду письмові пояснення на позовну заяву від 04.12.2018 року, в яких останній зазначає, що наказом в.о. Генерального прокурора України №33ш від 12.06.2014 року Прокуратуру Автономної Республіки Крим передислоковано до м. Києва. Трудова книжка, особова справа та будь-які документи, що підтверджують трудові відносини позивача з Прокуратурою Автономної Республіки Крим до прокуратури після передислокації не надходили, тому надати інформацію на підтвердження чи спростування трудових відносин ОСОБА_1 з Прокуратурою Автономної Республіки Крим не можливо.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що ним подано всі необхідні документи, що підтверджують стаж роботи в органах прокуратури України з 02.12.2012 року, зокрема: подання про присвоєння класного чину, накази про присвоєння класних чинів від 19.12.2012 року, від 22.12.2014 року, від 22.12.2016 року.

Ухвалами суду від 06.12.2018 року відмовлено у задоволенні клопотань позивача про залучення до участі у справі Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та про витребування доказів.

Ухвалою суду від 06.12.2018 року відмовлено у задоволенні заяви Прокуратури міста Києва про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі наказу Генеральної прокуратури України від 28.03.2014 року №441к ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим в порядку переведення за його згодою на іншу роботу в органах прокуратури м. Києва.

Наказом Прокуратури м. Києва від 01.04.2014 року №664 позивач призначений на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва у порядку переведення з органів прокуратури Автономної Республіки Крим.

На своє звернення до Прокуратури Автономної Республіки Крим щодо надання трудової книжки, особової справи або належним чином завіреної копії наказу про призначення позивача на посаду прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим ОСОБА_1 отримав відповідь від 07.08.2018 року про те, що з часу передислокування Прокуратури Автономної Республіки Крим з окупованої території до м. Києва жодних документів та матеріалів, у тому числі, що стосуються позивача, до Прокуратури Автономної Республіки Крим не передавалося.

Позивач звернувся до Прокуратури міста Києва із запитом про встановлення місцезнаходження особової справи, вжиття заходів щодо витребування вказаних документів та внесення змін до дублікату трудової книжки, а саме з 02.12.2011 року вказати попереднє місце роботи.

31.08.2018 року у відповідь на вказаний запит ОСОБА_1 відповідач повідомив про неможливість внести до дублікату трудової книжки дані про попереднє місце роботи з 02.12.2012 року, посилаючись на відсутність документів, що встановлюють загальний стаж роботи та стаж роботи окремо по періодах до призначення в органи прокуратури м. Києва.

Генеральною прокуратурою України 11.09.02018 року у відповідь на запит позивача щодо зобов'язання Прокуратури міста Києва внести зміни до трудової книжки ОСОБА_1 повідомлено, що оскільки позивач не займав посади віднесені до номенклатури Генерального прокурора України, а до кадрового підрозділу особова справа не надходила, надати копії документів, які в ній зберігалися є неможливим. Водночас надано належним чином завірену копію подання Сакського міжрайонного прокурора погодженого прокурором Автономної Республіки Крим про присвоєння класного чину юриста та витяг з наказу Генерального прокурора України від 19.12.2012 року №1955к.

Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Зі змісту пункту 5.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29.07.1993 року вбачається, що у разі якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділ «Відомості про роботу» у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами.

Загальний стаж роботи записується сумарно, тобто зазначається загальна кількість років, місяців, днів роботи без уточнення, на якому підприємстві, в які періоди часу і на яких посадах працював у минулому власник трудової книжки.

Після цього загальний стаж, підтверджений належно оформленими документами, записується по окремих періодах роботи в такому порядку: у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу; у графі 3 пишеться найменування підприємства, де працював працівник, а також цех (відділ) і посада (робота), на яку було прийнято працівника. Запис у дублікаті трудової книжки відомостей про роботу за сумісництвом та за суміщенням професій провадиться за бажанням працівника.

Якщо з поданих документів видно, що працівник переводився на іншу постійну роботу на тому ж самому підприємстві, то про це робиться відповідний запис. Після цього у графі 2 записується дата звільнення, а у графі 3 - причина звільнення, якщо у поданому працівником документі є такі дані.

У тому разі, коли документи не містять повністю зазначених вище даних про роботу у минулому, в дублікат трудової книжки вносяться тільки ті дані, що є у документах.

У графі 4 зазначаються найменування, дата і номер документа, на підставі якого проведено відповідні записи у дублікаті. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний сприяти працівникові в одержанні документів, які підтверджують стаж його роботи, що передував влаштуванню на це підприємство.

Так, наказом Генеральної прокуратури України від 19.12.2012 року №1955к ОСОБА_1 - прокурору Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим присвоєно класний чин юриста 3 класу.

Крім того, з копії подання про присвоєння класного чину зрозуміло, що ОСОБА_1 працює з 02.12.2011 року в органах прокуратури, а у висновку щодо можливості присвоєння класного чину зазначено, що 22.11.2012 року позивач атестований з висновком про відповідність займаній посаді.

Наказом Генеральної прокуратури України від 22.12.2014 року №1695к ОСОБА_1 - прокурору прокуратури Печерського району м. Києва присвоєно класний чин юриста 2 класу.

Наказом Генеральної прокуратури України від 22.12.2016 року №297к ОСОБА_1 - прокурору Київської місцевої прокуратури №6 м. Києва присвоєно класний чин юриста 1 класу.

Таким чином, з наведених вище наказів можна відслідкувати хронологію проходження позивачем посад в органах прокуратури.

Відповідно до пункту 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

На підтвердження своїх доводів позивачем до позовної заяви також додано копію Індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форми ОК-7) наданої Пенсійним фондом України ОСОБА_1 про страхувальників застрахованої особи та відомості за звітні періоди починаючи з 2011 року, де зафіксовано, що страхувальником з грудня 2011 року по лютий 2014 року була Прокуратура Автономної Республіки Крим.

Крім того, засвідченням стажу роботи позивача з 02.12.2011 року у Прокуратурі Автономної Республіки Крим є також відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків наданого Державною фіскальною службою України, де вказана дата прийому на роботу 02.12.2011 року Прокуратура Автономної Республіки Крим та суми виплачених доходів та утриманих податків з вказаної дати по другий квартал 2018 року.

У копії картки присвоєння класного чину ОСОБА_1 та у копії штатного розкладу Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, також вбачається що ОСОБА_1 працював у прокуратурі Автономної Республіки Крим.

Як стверджується позивачем та не заперечується Прокуратурою міста Києва, на час звернення до суб'єкта владних повноважень ОСОБА_1 надав для підтвердження свого попереднього стажу роботи у прокуратурі Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим: подання про присвоєння класного чину, витяг штатного розкладу, копії наказів про присвоєння класного чину.

Разом із тим, відмовляючи у задоволенні заяви, відповідач вказав на те, що вказані документи були подані незавірені та, що з них неможливо було встановити трудовий стаж з зазначенням періодів та посад, які займав ОСОБА_1 до призначення в органи прокуратури м. Києва.

Пунктом 23 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, зазначено, що документи, які подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності).

Разом з тим, за відсутності можливості отримати оригінали документів суд приймає як належні докази копії наданих позивачем подання про присвоєння класного чину з висновком щодо можливості присвоєння класного чину від 26..11.2012, копії картки присвоєння класного чину ОСОБА_1 та копії штатного розкладу Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим.

Таким чином, твердження відповідача про те, що позивач не надав належним чином завірених документів про стаж своєї попередньої роботи, не може вважатися вагомою причиною відмови у здійсненні запису до трудової книжки.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене та враховуючи вимоги законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, суд приходить до висновку, щодо відсутності протиправної бездіяльності відповідача щодо відмови у внесенні змін до дублікату трудової книжки.

Водночас, при вирішенні питання щодо наявності підстав для задоволення позову в частині внесення відповідних записів до дублікату трудової книжки суд звертає увагу на наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 року по справі «Олександр Волков проти України» (Заява № 21722/11) зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Конституційний Суд України в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 120, частини шостої статті 234, частини третьої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України (справа про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора) висловив правову позицію, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення у правах.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Факт роботи позивача в Сакській міжрайонній прокуратурі АРК підтверджений непрямими докази щодо сплати податків та ЄСВ та копіями документів, які суд визнав як належні.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечується учасниками справи, на час вирішення справи по суті обставини, які зумовили звернення позивача до суду з позовом, а саме: бездіяльність Прокуратури міста Києва щодо внесення змін до дубліката трудової книжки ОСОБА_1, відповідачем не усунуті.

Завданням адміністративного судочинства, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожній особі гарантовано право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень (частина 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України).

Наведені положення процесуального законодавства засвідчують, що при обранні способу захисту порушеного права позивачу необхідно враховувати, що такі вимоги не можуть мати формальний (декларативний) характер, оскільки вимоги про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень мають бути поєднані з вимогами про зобов'язання відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення права позивача, порушення якого спричинено такою бездіяльністю.

Тобто, необхідною умовою для вжиття судом відповідних заходів з метою відновлення порушеного права, є існування порушеного права на момент прийняття судом відповідного рішення. При цьому, оцінка обставин (умов), за яких відбулось таке порушення прав позивача, а саме: дотримання суб'єктом владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчинює дії чи допускає бездіяльності, вимог чинного законодавства за критеріями, які зазначені у частині 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється судом саме у мотивувальній частині судового рішення.

Отже, вимоги про зобов'язання суб'єкта владних повноважень внести зміни до дублікату трудової книжки позивача, згідно з положеннями статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, можуть бути заявлені одночасно із вимогами про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Наведене також вбачається із положень частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає повноваження суду при вирішенні справи.

У частині 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства також закріплено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Виходячи з системного аналізу норм права суд приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов"язання суб'єкта владних повноважень внести зміни до дублікату трудової книжки окремо по періодам до працевлаштування на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, а саме 02.12.2011 року стажист на посаді прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, 22.11.2012 року прокурор Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, підлягають задоволенню, оскільки спрямовані на фактичне відновлення порушеного права.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

За правилами частини 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Також суд вважає за необхідне зауважити, що відповідно до п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту, на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд бере до уваги ті обставини, що на момент переведення позивача, наказом Генеральної прокуратури України від 28.03.2014 року №441к з Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, мали місце події тимчасової окупації сухопутної території Автономної Республіки Крим починаючи з 20.02.2014 згідно відповіді т.в.о. начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України.

Отже, відсутність трудової книжки у позивача та завірених належним чином документів на момент звернення до відповідача не позбавляє особу, яка вжила всіх заходів для отримання необхідної інформації про попередній стаж роботи в органах прокуратури Автономної Республіки Крим та надала копії документів у яких визначені дати та назви посад, права на внесення до дублікату трудової книжки попереднього стажу роботи.

Тобто, не отримавши трудової книжки та завірених копій документів на момент звернення позивача відповідач завів дублікат трудової книжки та сприяв в одержанні необхідних документів для підтвердження попереднього стажу роботи шляхом направлення запиту до прокуратури Автономної Республіки Крим. Однак, суб'єкт владних повноважень за наявних у нього документів не вправі відмовити заявнику на підставі лише пункту 5.3 Інструкції про порядок заповнення дубліката трудової книжки №58 від 29.07.1993 року.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положення чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково та зобов"язати суб'єкта владних повноважень внести зміни до дублікату трудової книжки позивача окремо по періодам до працевлаштування на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, а саме: 02.12.2011 року стажист на посаді прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, 22.11.2012 року прокурор Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 1 409 грн. 60 коп. за дві вимоги немайнового характеру, у зв'язку з чим стягненню із відповідача підлягає судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов'язати Прокуратуру міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) внести зміни до дублікату трудової книжки ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) окремо по періодам до працевлаштування на посаду старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, а саме: 02.12.2011 року стажист на посаді прокурора Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим, 22.11.2012 року прокурор Сакської міжрайонної прокуратури Автономної Республіки Крим.

3. В іншій частині позову - відмовити.

4. Стягнути з Прокуратури міста Києва (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ІПН НОМЕР_1) витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя М.А. Бояринцева