Справа № 160/9228/18
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року Справа № 160/9228/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
05 грудня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно невиплати ОСОБА_2 нарахованої за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року пенсії:
зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену пенсію з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року ;
зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з01.03.2018 року по 30.06.2018 року, в порядку і розмірах, встановлених Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»;
зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 22.03.2018 року зареєструвався як внутрішньо переміщена особа в Чечелівському районі м. Дніпра.
Позивач не отримав пенсію за період з 01.03.2018 р. по 30.06.2018 р.
На звернення позивача до відповідача щодо невиплати пенсії, останній повідомив, що позивачу нараховано борг за період з 01.03.2018 по 30.06.2018 р. у сумі 37 281.76 грн., який буде виплачено за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
Позивач стверджує, що така затримка у виплаті пенсії є незаконною, оскільки право позивача на пенсію закріплено Конституцією України, а також Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».
Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Також позивач стверджує, що з точки зору положень ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, мало місце втручання у право власності і таке втручання не було законним.
Крім того, позивач зазначив, що має право на компенсацію втрати частини доходів відповідно до частини 2 статті 46 Закону № 1058-ІV, відповідно до якої при нарахуванні суми пенсії не отриманої з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, пенсія виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 431-ІV від 2003 року.
Ухвалою суду від 10 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
10 січня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог позивача, просить відмовити у їх задоволенні, зазначивши наступне.
За заявою позивача було здійснено запит пенсійної справи та взято пенсійну справу на облік з 11.05.2018 року.
Припинення або відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам проводиться згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова № 365), якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Продовження виплат пенсії можливе за умови отримання довідки внутрішньо переміщеної особи та за результатом розгляду Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення Покровської районної державної адміністрації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365» було внесено зміни до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, а саме пункт 15 викладено в такій редакції: Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.
Також представник відповідача зазначив, що за умов, що склалися, а саме: проведення на той час АТО, утворення незаконно діючих ДНР та ЛНР, відсутність інформаційного обміну з громадянами України, які постійно чи тимчасово мешкають на непідконтрольній території, викликало необхідність з боку держави щодо встановлення особливого порядку здійснення пенсійних виплат внутрішньо переміщеним особам.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_2, 05.06.1958 р. н., позивач 22.03.2018 року у звязку з проведенням АТО на території Донецької та Луганської областей, переїхав з Донецької області до м. Дніпро та зареєструвався як внутрішньо переміщена особа в Чечелівському районі м. Дніпро.
З метою реалізації свого права на пенсійне забезпечення 23.03.2018 року позивач подав до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (Чечелівський відділ обслуговування громадян ОСОБА_4 обслуговування громадян) документи, необхідні для призначення (відновлення) пенсії.
11.05.2018 р. Чечелівським відділом обслуговування громадян ОСОБА_4 обслуговування громадян ОСОБА_3 ОСОБА_4 Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснено запит на отримання пенсійної справи.
Однак, у звязку з неотриманням пенсійних виплат за період з 01.03.2018 р. по 30.06.2018 р. позивач 25.07.2018 р. звернувся до відповідача із заявою про невиплату пенсії з 01.03.2018 р. по 30.06.2018 р.
На вищезазначене звернення позивача відповідач листом від 08.08.2018 року повідомив, що з 01.07.2018 позивачу виплачується пенсія через АТ «Ощадбанк» та нараховано борг за період з 01.03.2018 р. по 30.06.2018 р. у сумі 37 281,76 грн., який обліковується в Пенсійному фонді України і буде виплачено за умови прийняття Кабінетом Міністрів України окремого порядку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, який набрав чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).
Частиною третьою статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.
Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.
Закон №1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як тривала відсутність пенсіонера за місцем проживання.
Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
У рішенні по справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).
Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Отже, право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини.
Будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про припинення виплати позивачу пенсії, а також посилання на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії відповідачем не зазначено.
Аналіз викладених норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення та лише з підстав, визначених частиною 1 статті 49 Закону № 1058-IV. При цьому припинення виплати пенсії з інших підстав можливо лише у випадках, передбачених законом.
Суд зауважує, що Законом України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підстави для припинення (призупинення) виплати пенсії не встановлені.
Також суд звертає увагу на те, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалось та не направлялось як позивачу, так і до суду.
Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на Постанову Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. № 365» є безпідставним, оскільки постанови Кабінету Міністрів України є підзаконними нормативно-правовими актами, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, у цьому випадку - Законом №1058-IV.
Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є законами, а тому ці підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
У даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка, як встановлено судом раніше, була припинена управлінням без законних на те підстав.
Статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.
Таким чином, припиняючи нарахування та виплату пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив його право на її отримання.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом у рішенні за результатами розгляду зразкової справи № 805/402/18 від 03 травня 2018 року (провадження №Пз/9901/20/18), залишеної без змін постановою Великої палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року (провадження № 11-644асі18).
В силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені висновки мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до частини 3 статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
З урахуванням вище викладеного суд враховує висновки, викладені у рішенні Верховного Суду від 03 травня 2018 року за результатами розгляду зразкової справи №805/402/18 як такі, що відповідають фактичним обставинам по даній адміністративній справі та застосовує їх в якості підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Що стосується вимоги позивача, в якій він просить зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року, то суд приходить до висновку, що дана вимога є необгрунтованою та не підлягає задоволенню.
Крім того, у своїй позовній заяві позивач просить зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання цим рішенням законної сили.
Вирішуючи питання щодо цього, суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 382 суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобовязати субєкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Отже, імперативних приписів вищевказана норма не містить.
У зв'язку з чим суд не вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням рішення у цій справі.
З огляду на викладені обставини, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує питання судових витрат.
На підставі ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає за необхідне присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 1409,60 грн.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправними дії ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області стосовно невиплати ОСОБА_2 нарахованої за період з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року пенсії.
Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену пенсію з 01.03.2018 року по 30.06.2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Присудити на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_3 управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області понесені судові витрати у розмірі 1409,60 гривень.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.
Суддя (підпис) В.М. Олійник
Рішення не набрало законної сили

10 січня 2019 року,

Суддя В.М. Олійник

З оригіналом згідно.

Суддя В.М. Олійник