Справа № 0640/4488/18
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4488/18

Головуючий у 1-й інстанції: Нагірняк Микола Федорович

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

20 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Кузьміної К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року (суддя Нагірняк М.Ф.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної Фіскальної Служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в Житомирській області визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень про визначення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з підстав неповноти встановлення обставин справи та неналежної оцінки судом першої інстанції обставин, які мають значення для вирішення справи, просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив апеляційний суд задовольнити її з підстав, викладених в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна у вигляді нежитлового приміщення:

- нежитлової будівлі (забійний та ковбасний цех) загальною площею 1119,1кв.м. за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, село Гарапівка, вул.Вітряна,23;

- нежитлової будівлі (пташник Б-1) загальною площею 891,9кв.м. за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, село Гарапівка, вул.Вітряна, 46.;

- нежитлової будівлі (пташник В-1) загальною площею 1089,1кв.м. за адресою: Житомирська область, Андрушівський район, село Гарапівка, вул.Вітряна, 46.

Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом договором купівлі-продажу цього нерухомого майна від 04.02.2008року, свідоцтвами про право власності від 09.04.2008року і від 13.06.2008року та Витягами із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Судом встановлено та визнається сторонами, що оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 14.06.2018р.:

- №0-0601 Позивачу визначено податок на це нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 53716,80грн.;

- №0-0601 Позивачу визначено податок на це нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 42811,20грн.;

- №0-0601 Позивачу визначено податок на це нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 52276,80грн.

Підставою звернення позивача до суду з даним позовом слугувало питання, чи правомірно податковим органом визначено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що належить позивачу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість застосування відповідачем ставки податку в розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, так як встановлена така ставка вказаним рішенням сільської ради, на території якої розміщені нежитлові будівлі позивача, перевищує ставку, передбачену пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України.

Апеляційний суд, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ч.2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, на думку апелянта, нерухоме майно у вигляді нежитлової будівлі (забійний та ковбасний цех) загальною площею 1119,1кв.м. за своїм цільовим призначенням використовується ним у своїй підприємницькій діяльності, а тому є об'єктом промисловості і відповідно до вимог підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України не підлягає оподаткуванню цим податком.

Даючи оцінку висновкам суду першої інстанції та спірним відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів враховує наступне.

Спірні правовідносини між сторонами по даній справі щодо оподаткування об'єктів нерухомого майна, відмінного від земельної ділянки регулюються правовими нормами Податкового кодексу України, що були чинні на день виникнення таких відносин.

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Підпунктом 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування вказаним податком, окрім інших, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Помилковим, на думку колегії суддів, є ототожнення нежитлової будівлі (забійний та ковбасний цех), що належать позивачу (фізична особа-підприємець), який використовує їх у власній господарській діяльності, із будівлями промислових підприємств. За змісту пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України вбачається, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств".

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Незалежно від господарського спрямування діяльності підприємства, визначальними поняття "підприємство" є статус юридичної особи, наявність печатки і відокремленого майна, самостійний баланс, рахунки в установах банків.

Судом встановлено, що позивач, за даними Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, незалежно від видів економічної діяльності є фізичною особою-підприємцем. При цьому, жодних доказів щодо наявності у позивача статус юридичної особи суду не надано.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що об'єкт нерухомості у вигляді нежитлової будівлі (забійний та ковбасний цех), який на праві власності належить позивачу, в даному випадку не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічного висновку з цього приводу дотримується і Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 р. у справі № 806/2461/17 (адміністративне провадження N К/9901/27759/18).

Крім того, слід зауважити, що відповідно до вимог підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування вказаним податком, окрім інших, ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Апеляційний суд не приймає до уваги також посилання апелянта на те, що нерухоме майно у вигляді нежитлових будівель (пташник Б-1, пташник В-1) загальними площами відповідно 891,9кв.м. та 1089,1кв.м. за своїм цільовим призначенням є сільськогосподарськими спорудами і використовуються ним безпосередньо у сільськогосподарській діяльності, а тому відповідно до вимог підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України не підлягає оподаткуванню цим податком.

В пп.14.1.235 п.14.1 чт.14 Податкового кодексу України прямо зазначено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Тобто, в розумінні вимог ст.5 Податкового кодексу України застосуванню для спірних відносин підлягає лише вказане визначення сільськогосподарського товаровиробника.

В даному випадку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач є фізичною особою-підприємцем і не охоплюється вказаним визначенням податковим законодавством сільськогосподарського товаровиробника.

Відповідно до п.3 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20 грудня 2016 року N 1791-VIII (надалі - Закон N 1791-VIII) встановлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5. Застосування вказаної правової норми закону можливе за умови відсутності відповідного рішення органу місцевого самоврядування про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік.

Судом встановлено, що рішенням Павелківської сільської ради Андрушівського району Житомирської області від 14.07.2016року з 01.01.2017року для юридичних осіб встановлена ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі двох відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, а тому, наявність вказаного рішення виключає можливість застосування п.3 розділу II. Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1791-VIII.

За приписами пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Таким чином, враховуючи встанновлені у справі обставини, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до переконливого висновку про обґрунтованість застосування відповідачем ставки податку в розмірі 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, так як встановлена така ставка вказаним рішенням сільської ради, на території якої розміщені нежитлові будівлі позивача, перевищує ставку, передбачену пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України.

При цьому, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Житомирський окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 22 лютого 2019 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.