Справа № 607/12958/16-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4017/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року (суддя Мірінович У.А., час ухвалення не зазначено, місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 02.11.2018 року),

в адміністративній справі №607/12958/16-а за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області,

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області, в якому просив: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні позивачу пенсії за вислугою років; 2) зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію за вислугою років з дня звернення, тобто 01.08.2016 року.

Відповідач Тернопільське ОУПФ України Тернопільської області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав заперечення та відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018 року вищевказану постанову суду від 21.12.2017 року залишено без змін.

Однак, постановою Верховного Суду від 22.05.2018 року постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2017 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.06.2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, передано на розгляд Тернопільського окружного адміністративного суду.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02.11.2018 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними дії Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугою років. Зобов`язано Тернопільське ОУПФ України Тернопільської області зарахувати ОСОБА_1 до спеціального стажу період військової служби з 23.05.1989 р. по 24.05.1991 р. на посаді санітарного інструктора медичного пункту. Зобов`язано Тернопільське ОУПФ України Тернопільської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років, починаючи з дня звернення, тобто з 01.06.2016 року.

З цим рішенням суду першої інстанції від 02.11.2018 року не погодився відповідач Тернопільське ОУПФ України Тернопільської області та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що 01.08.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Однак судом першої інстанції не враховано, що позивач не досяг пенсійного віку, а саме 54 років на момент звернення із заявою про призначення пенсії. Крім того, у позивача відсутній необхідний спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугу років відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Зокрема, період роботи позивача на посаді інструктора фельдшера ЛФК санаторію профілакторію «Веселка» не зарахований повністю до спеціального стажу, оскільки при проведенні перевірки стажу роботи позивача відповідно до акту № 392 від 31.08.2016 року, встановлено, що загальна тривалість відпусток без збереження заробітної плати під час роботи позивача у ТОВ «Санаторій «Веселка» складає 1 рік 4 місяці 9 днів. Також, період роботи з 04.04.1997 р. по 01.06.1998 р. не може бути зарахованим до спеціального стажу, оскільки наявні розбіжності між записами у трудовій книжці та первинними документами позивача. Крім цього, позивачем не було надано до заяви про призначення пенсії архівної довідки №179-2/83 від 22.01.2016 року виданої МО України. Звертає увагу апелянт на те, що незважаючи на те, що загальний стаж роботи позивача становить 26 років 0 місяців 11 днів, загальна кількість його спеціального стажу роботи становить 24 роки 11 місяців 10 днів. Таким чином, оскільки позивач не досяг пенсійного віку та не має достатньої кількості спеціального стажу, на момент звернення позивача з заявою, у відповідача були відсутні правові підстави призначити йому пенсію відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Позивач ОСОБА_1 подав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 02.11.2018 року без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково, з урахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 01.08.2016 року позивач звернувся до відповідача Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області з заявою щодо призначення пенсії за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с. 221).

11.10.2016 року на засіданні комісії Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області для розгляду спірних питань, пов`язаних з призначенням та перерахунком пенсій прийнято рішення (протокол №44) про відмову в призначенні пенсії за вислугу років. Підставою для прийняття такого рішення були висновки комісії Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області про відсутність станом на 01.04.2016 року у позивача 26 років спеціального стажу (а.с. 4).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправною відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугою років та зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугою років, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Згідно ст.52 цього Закону, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55.

Відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній після 01.01.2016 року і на час звернення позивача із заявою від 01.08.2016 року про призначення пенсії), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року не менше 26 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, зокрема: - які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами 1 і 2 цього пункту; - 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами 2 11 цього пункту, та після досягнення ними віку 54 роки які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року.

Перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затв. пост. КМ України від 04.11.1993р. № 909.

Так, у розділі 2 вказаного Переліку «Охорона здоров`я» передбачено посади «лікарі та середній медичний персонал (незалежно від найменування посад)» у лікарняних закладах, лікувально-профілактичних закладах особливого типу, лікувально-трудових профілакторіях, амбулаторно-поліклінічних закладах, закладах швидкої та невідкладної медичної допомоги, закладах переливання крові, закладах охорони материнства і дитинства, санаторно-курортних закладах, установах з проведення лабораторних та інструментальних досліджень і випробувань Держсанепідслужби, Держпраці, Держпродспоживслужби та територіальних органах Держсанепід-служби, Держпраці, Держпродспожив-служби (щодо працівників, які не є державними службовцями), санітарно-епідеміологічних закладах, діагностичних центрах.

Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.

Також, до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, зараховується військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки та органах внутрішніх справ, незалежно від місця проходження служби (п.«в» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Відповідно до Переліку закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затв. наказом МО України від 18.12.2013 р. №871, медична служба військової частини відноситься до лікарняних закладів охорони здоров`я Збройних Сил України.

Із змісту оскарженого рішення (протоколу №44) видно, що позивачу ОСОБА_2 визначено загальний стаж 26 років 1 місяць 22 дні, з них спеціального стажу працівника охорони здоров`я 25 років 3 місяці 25 днів.

Із змісту доводів апелянта видно, що відповідачем (апелянтом) визначено загальний стаж позивача тривалістю 26 років 0 місяців 11 днів, з них спеціальний стаж 24 роки 11 місяців 10 днів.

Комісією Тернопільського ОУПФ України Тернопільської області до спеціального стажу позивача не зараховано періоду роботи у ТОВ «Санаторій Веселка» із 04.04.1997 року по 01.06.1998 року, та періоду військової служби з 23.05.1989 р. по 24.05.1991 р. на посаді санінструктора.

Відносно періоду роботи позивача з 04.04.1997 р. по 01.06.1998 р. на посаді інструктора фельдшера ЛФК санаторію профілакторію «Веселка», то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що цей період правомірно не зараховано відповідачем до спеціального стажу для призначення пенсії за вислугу років позивачу, оскільки наявні розбіжності між записами у трудовій книжці та первинними документами позивача.

З цього приводу суд апеляційної інстанції враховує, що позивачем не оскаржено у визначеному законом апеляційному порядку рішення суду першої інстанції від 02.11.2018 року в частині не зарахування до спеціального стажу роботу позивача періоду з 04.04.1997 р. по 01.06.1998 р. на посаді інструктора фельдшера ЛФК санаторію профілакторію «Веселка», а тому немає підстав для висновків щодо незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині.

Відносно періоду військової служби позивача з 23.05.1989 р. по 24.05.1991 р. на посаді санінструктора, то колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що цей період (2 роки) повинен бути зараховуваний позивачу до спеціального стажу.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено та враховано, що позивач з 23.05.1989 р. по 24.05.1991 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в званні «рядовий» та «сержант» на посаді санінструктора медичного пункту.

Архівною довідкою №179-2/83 від 22.01.2016 року та роз`ясненнями Головного військово-медичного управління МОУ від 09.07.2018 р. №510/4/4644, підтверджено, що медичний пункт військової частини НОМЕР_1 є медичною установою Міністерства оборони та структурним підрозділом МОЗ, а посада санітарного інструктора відноситься до посад середнього медичного персоналу та дає право на пільгове пенсійне забезпечення.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, який не спростовано доводами апеляційної скарги, що період військової служби з 23.05.1989 р. по 24.05.1991 р. на посаді санінструктора медичного пункту зараховується позивачу до спеціального стажу.

Таким чином, з урахуванням наявного у позивача спеціального стажу 24 роки 11 місяців 10 днів, а також спірного періоду на посаді санінструктора медичного пункту (2 роки), то сукупний спеціальний стаж роботи позивача склав більше 26 років.

Отже, являються безпідставними доводи апелянта про те, що станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 01.08.2016 року про призначення пенсії за вислугу років у позивача не було необхідного 26-річного спеціального стажу.

При цьому, колегія суддів враховує, що оскаржене рішення (протокол №44) від 11.10.2016 року про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років обґрунтовується тим, що у позивача був відсутнім станом на 01 квітня 2016 року спеціальний стаж 26 років. Така відмова не пов`язана із відсутністю у позивача віку 54 роки станом на 01 квітня 2016 року.

Згідно ж статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відносно наявності і позивача необхідного віку для призначення пенсії за вислугу років, суд апеляційної інстанції також зазначає наступне.

Як уже було вказано вище, відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (в редакції чинній після 01.01.2016 року і на час звернення позивача із заявою від 01.08.2016 року про призначення пенсії), право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців, з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року не менше 26 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення, зокрема: - які в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами 1 і 2 цього пункту; - 1971 року народження і старші за наявності вислуги років на цих посадах, передбаченої абзацами 2 11 цього пункту, та після досягнення ними віку 54 роки які народилися з 1 січня 1970 року по 30 червня 1970 року.

Отже, наведеними правовими нормами передбачено, що працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення мають право на пенсію за вислугу років до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту (тобто до 55 років), які зокрема: - в період до 1 січня 2016 року мали вислугу років на відповідних посадах не менше тривалості, передбаченої абзацами 1 і 2 цього пункту (тобто: станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років та після цієї дати з 1 квітня 2015 року по 31 березня 2016 року - не менше 25 років 6 місяців).

Отже, являються безпідставними доводи апелянта про те, що станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 01.08.2016 року про призначення пенсії за вислугу років у позивача не було необхідного віку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, оскільки на момент звернення із заявою про призначення пенсії позивач мав необхідний вік та спеціальний стаж для призначення пенсії за вислугою років, як працівник закладу охорони здоров`я, відповідно до п.«е» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує, що хоча суд першої інстанції в рішенні від 02.11.2018 року дійшов вірного висновку про повне задоволення адміністративного позову, однак помилково зобов`язав Тернопільське ОУПФ України Тернопільської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугою років починаючи з 01.06.2016 року, оскільки датою звернення позивача зі заявою про призначення пенсії є 01.08.2016 року..

Тому, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції від 02.11.2018 року слід змінити, шляхом зміни дати із якої необхідно призначити позивачу пенсію за вислугу років.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Згідно п.3 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, серед інших, справи, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Також, статтею 263 КАС України визначено, що справою незначної складності являється, зокрема, справа щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задоволити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року в адміністративній справі №607/12958/16-а за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії змінити, а саме, в абзаці 4 резолютивної частини цього рішення суду формулювання «тобто з 01.06.2016 року» змінити формулюванням «тобто з 01 серпня 2016 року».

У решта частині рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року в адміністративній справі №607/12958/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 22.02.2019 року