Справа № 826/3133/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД міста КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 лютого 2019 року № 826/3133/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Приватного підприємства «Індивідуал»

до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про скасування розпорядження від 20 жовтня 2017 року №1313

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Індивідуал» (далі по тексту – позивач, ПП «Індивідуал») звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), в якому просило визнати незаконним і скасувати з моменту прийняття розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 жовтня 2017 року №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві».

В обґрунтування позовних вимог Приватне підприємство «Індивідуал» послалося на те, що 08 лютого 2018 року останнім у встановленому порядку подано через державного адміністратора міського дозвільного центру до робочого органу – Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) заяву на отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами – «щит, що стоїть окремо», додавши до неї всі необхідні документи для отримання дозволу за наступною адресою: місто Київ, вулиця В. Липківського, 13.

13 лютого 2018 року Управлінням з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надіслано на адресу позивача лист – відповідь №076-713-ОД, відповідно до якого останнього повідомлено про залишення його заяви без розгляду, посилаючись на прийняття Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 20 жовтня 2017 року розпорядження №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві».

З оскаржуваним розпорядженням, як зазначено у позовній заяві, позивач ознайомився на офіційному веб – порталі Київської міської державної адміністрації.

Відповідно до пункту 1 оскаржуваного розпорядження у місті Києві встановлено тимчасове обмеження на строк до 01 квітня 2018 року на прийом та розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами на рекламних засобах, визначених су Класифікаторі типових рекламних засобів, затвердженому рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445, таких видів (типів): щит, що стоїть окремо (РЗ001); щит, що стоїть окремо (Суперсайт) (РЗ002); відеоекран, що стоїть окремо (РЗ 003); лайтпостер, що стоїть окремо (РЗ004); лайтпостер, що стоїть окремо на опорі (РЗ005); тумба, що стоїть окремо (РЗ006) (крім випадків розташування на відкритих територіях, наданих власникам таких рекламних засобів для обслуговування торгівельних, торгівельно – розважальних, виставкових та офісних центрів, закладів громадського харчування, автозаправних станцій, автомотосалонів, які використовуються виключно для інформування про свої заходи та діяльність); рекламно – інформаційний показник, що стоїть окремо на опорі (РЗ025).

На думку позивача, вказане розпорядження порушує права та інтереси позивача та прийняте з грубим порушенням чинного законодавства України, зокрема, як вважає позивач, відповідачем порушено самі принципи державної політики у сфері видачі документів дозвільного характеру та надання адміністративних послуг.

Крім того, як вказано у позовній заяві, оскаржуване розпорядження прийняте відповідачем з перевищенням наданих законом повноважень та ним встановлено додаткові обмеження для фізичних та юридичних осіб, фактично заблоковано конституційне право останніх на отримання відповідного документа дозвільного характеру (адміністративної послуги) шляхом подачі та розгляду їх заяв відповідним дозвільним органом.

Також, позивач вважає, що оскаржуване розпорядження встановлює додаткові обмеження розвитку конкуренції та фактично позивачу заблоковано доступ для входження на ринок розміщення зовнішньої реклами для надання споживачам інформації про свою діяльність, тобто розпорядження порушує принцип рівності суб’єктів господарювання перед Законом, надає певні переваги власникам певних типів (видів) рекламних засобів над власниками інших рекламних засобів, які не зазначені у розпорядженні, встановлені нерівні умови серед суб’єктів господарювання, які здійснювали, здійснюють чи планують здійснювати діяльність у галузі розміщення зовнішньої реклами в місті Києві.

При цьому, як зазначено у позовній заяві, положення оскаржуваного розпорядження носять нормативно – правовий характер та містять норми регуляторного акту, а тому, на думку позивача, розпорядження є регуляторним актом у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Більш того, як зазначено у позовній заяві, відповідачем при прийнятті розпорядження №1313 від 20 жовтня 2017 року не дотримано принципу передбачуваності, що означає послідовність регуляторної діяльності, відповідність її цілям державної політики, а також планам з підготовки проектів регуляторних актів, що, в свою чергу, дозволяє суб’єктам господарювання здійснювати планування їхньої діяльності, зокрема, проект розпорядження не було включено до плану підготовки проектів регуляторних актів відповідача на 2017 рік, що, на думку позивача, є порушенням норм статей 5,7 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Також, позивач послався й на те, що оскаржуване розпорядження не було опубліковано або у будь – який інший спосіб оприлюднено до моменту його прийняття, що позбавило позивача чи інших заінтересованих осіб можливості надати свої пропозиції та зауваження до проекту.

При цьому, позивач послався й на те, що оскаржуване розпорядження підлягало обов’язковому погодженню з Київським обласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про Антимонопольний комітет України».

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що 20 жовтня 2017 року на офіційному сайті Київської міської ради опубліковано розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 жовтня 2017 року №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення реклами у місті Києві».

При цьому, представник відповідача зазначив, що розпорядження від 20 жовтня 2017 року №1313 розроблене з урахуванням його галузевої належності, відповідає за обсягом регламентації визначеному в ньому предмету правового регулювання, чітке, конкретне і зрозуміле, не дублює приписів інших нормативно – правових актів та не містить суперечливих нормативних приписів.

Крім того, су відзиві на позовну заяву зазначено, що запровадження тимчасового обмеження на прийом та розгляд заяви про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві, викликане обставинами разового характеру і діє протягом чітко визначеного терміну, а прийняття оскаржуваного розпорядження не пов’язане з реалізацією Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрацією) повноважень, спрямованих на правове регулювання господарських відносин та встановлення правил регулювання діяльності на ринку реклами в цілому та не містить норми права, в той час, коли містить індивідуальний припис, розрахований на конкретно визначене застосування.

Також представником відповідач вказано, що причиною прийняття оскаржуваного розпорядження було прийняття рішення Київською міською радою від 20 квітня 2017 року №223/2445 «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві», згідно пункту 5 якого при прийнятті рішень щодо надання та продовження строку дії дозволів на право розміщення зовнішньої реклами, надання та продовження погоджень на розміщення реклами на транспорті комунальної власності слід керуватись вимогами Правил розміщення рекламних засобів в місті Києві, Зонуванням розміщення рекламних засобів в місті Києві та Класифікатором типових рекламних засобів, затверджених цим рішенням.

Для розробки та затвердження в установленому порядку схем розміщення рекламних засобів на території міста Києва, Київська міська рада встановила відповідачу термін до 31 грудня 2017 року. Після затвердження в установленому порядку схем, необхідно привести всі рекламні засоби у відповідність до таких схем, що також потребує певного часу.

У зв’язку з чим, як зазначив представник відповідача, з метою оптимізації розміщення об’єктів зовнішньої реклами, забезпечення формування естетичного вигляду міста Києва, здійснення комплексного благоустрою, що передбачає розміщення рекламних засобів на вулицях, площах, бульварах тощо міста Києва, підготовлено і прийнято оскаржуване розпорядження.

Таким чином, на думку представника відповідача, оскаржуване розпорядження не є регуляторним актом або іншим офіційним письмовим документом, не породжує жодного регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб’єктами господарювання, разом з цим не встановлює, не змінює та не скасовує норми права, а лише узагальнює їх в одному документі.

Крім того, представник відповідача також зазначив про те, що розпорядженням відповідача від 29 грудня 2017 року №1707 «Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 жовтня 2017 року №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві» внесено зміни до оскаржуваного розпорядження та установлено тимчасове обмеження на прийом та розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами до квітня 2018 року, що свідчить про те, що оскаржуване розпорядження втратило чинність з 01 квітня 2018 року.

На підставі викладеного, представник відповідача вважає, що відповідач прийнятті оскаржуваного розпорядження діяв у спосіб та в межах, наданих йому повноважень, а саме розпорядження є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства України, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року судом прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 червня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 11 вересня 2018 року представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити.

Враховуючи викладене, згоду представників сторін, та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 11 вересня 2018 року судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У відповідності до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань Приватне підприємство «Індивідуал» зареєстровано у вказаному реєстрі, як юридична особа з 09 серпня 2005 року (номер запису: 1 009269).

08 лютого 2018 року Приватне підприємство «Індивідуал» звернулося у порядку, встановленому чинним законодавством України, через Центр надання адміністративних послуг до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з заявою №50030-2642872-816-04 на отримання дозволу на розміщення зовнішньої реклами «щит, що стоїть окремо», додавши до вказаної заяви фотокартку та комп’ютерний макет (розміром не менш як 6 * 9 сантиметрів), на якому планується розташування рекламного засобу, ескіз з завіреним конструктивним рішенням (габаритні розміри, вузли кріплення, інші технічні характеристики) разом з завіреною належним чином копією ліцензії розробника, що підтверджує право останнього надавати такі послуги на право будівництва/проектування та конструювання та схему.

Листом від 13 лютого 2018 року №076-713-ОД Управління з питань реклами Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Приватне підприємство «Індивідуал» про те, що Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 грудня 2017 року №1707 внесені зміни до розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), яким продовжено тимчасове обмеження на прийом та розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами на рекламних засобах, визначених у Класифікаторі типових рекламних засобів, затвердженому рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445, таких видів (типів рекламних засобів): щит, що стоїть окремо (РЗ001); щит, що стоїть окремо (суперсайт) (РЗ002); відеоекран, що стоїть окремо (РЗ003); лайтпостер, що стоїть окремо (РЗ004); лайтпостер, що стоїть окремо на опорі (РЗ005); тумба, що стоїть окремо (РЗ006) (крім випадків розташування на відкритих територіях, наданих власникам таких рекламних засобів для обслуговування торговельних, торговельно – розважальних, виставкових та офісних центрів, закладів громадського харчування, автозаправних станцій, автомотосалонів, які використовуються виключно для інформування про свої заходи та діяльність); рекламно інформаційний покажчик, що стоїть окремо на опорі (РЗ025), у зв’язку з чим заява Приватного підприємства «Індивідуал» повернута останньому без розгляду.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 20 жовтня 2017 року Виконавчим органом Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) прийнято розпорядження №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами» (далі по тексту – Розпорядження №1313), відповідно до якого установлено в місті Києві до 01 січня 2018 року тимчасове обмеження на прийом та розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами на рекламних засобах, визначених у Класифікаторі типових рекламних засобів, затвердженому рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445, таких видів (типів рекламних засобів): щит, що стоїть окремо (РЗ001); щит, що стоїть окремо (суперсайт) (РЗ002); відеоекран, що стоїть окремо (РЗ003); лайтпостер, що стоїть окремо (РЗ004); лайтпостер, що стоїть окремо на опорі (РЗ005); тумба, що стоїть окремо (РЗ006) (крім випадків розташування на відкритих територіях, наданих власникам таких рекламних засобів для обслуговування торговельних, торговельно – розважальних, виставкових та офісних центрів, закладів громадського харчування, автозаправних станцій, автомотосалонів, які використовуються виключно для інформування про свої заходи та діяльність); рекламно інформаційний покажчик, що стоїть окремо на опорі (РЗ025).

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 грудня 2017 року №1707 внесено зміни до оскаржуваного розпорядження №1313, зокрема, слово «січня» у першому пункті розпорядження замінено словом «квітня».

Тобто, строк дії тимчасового обмеження на прийом та розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами на рекламних засобах, визначених у Класифікаторі типових рекламних засобів, затвердженому рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445, певних видів продовжено до 01 квітня 2018 року.

Не погоджуючись з Розпорядженням №1313, вважаючи його таким, що прийнято з порушенням вимог чинного законодавства України, а також таким, що порушує права та інтереси позивача, Приватне підприємство «Індивідуал» звернулося до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про рекламу» від 03 липня 1996 року №270/96-ВР, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 03 липня 1996 року №270/96-ВР), Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року № 1160-IV (далі по тексту – Закон України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV), Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року №2806-IV в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 06 вересня 2005 року №2806-IV), Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року №280/97-ВР в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР), Правил розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445 (далі по тексту – Правила №223/2445), Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 (далі по тексту - Правила №2067).

Відповідно до частини 1 статті 118 Конституції України Виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації.

У частині 2 статті 118 та частині 2 статті 140 Конституції України встановлено, що особливості здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, які відповідно до частини третьої статті 133 Конституції України мають спеціальний статус, визначаються окремими законами України, і до прийняття таких законів виконавчу владу в цих містах здійснюють відповідні державні адміністрації (пункт 10 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України).

Наведене в сукупності свідчить, Конституція України уповноважила визначити законом, якими мають бути особливості здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в місті Києві порівняно із загальним порядком здійснення виконавчої влади в областях і районах та із загальним порядком здійснення місцевого самоврядування в інших, ніж міста Київ та Севастополь, населених пунктах.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про столицю України – місто-герой Київ» від 15 січня 1999 року № 401-XIV місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

Статтею 7 цього ж Закону визначено, що система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення); виконавчі органи районних у місті рад; органи самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 10-1 Закону України від 15 січня 1999 року №401-XIV виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.

Відповідно до норм статей 14,16 Закону України «Про столицю України – місто-герой Київ» від 15 січня 1999 року № 401-XIV (далі по тексту - Закон України від 15 січня 1999 року № 401-XIV) однією з особливостей здійснення виконавчої влади і місцевого самоврядування в місті Києві є зосередження у Київській міській державній адміністрації функцій у сферах виконавчої влади і місцевого самоврядування.

При здійсненні повноважень у сфері виконавчої влади Київська міська державна адміністрація є підзвітною та підконтрольною Кабінету Міністрів України. При здійсненні повноважень місцевого самоврядування Київська міська державна адміністрація як виконавчий орган є підконтрольною, підзвітною і відповідальною перед Київською міською радою (частина 7 статті 118 Конституції України, частина 2 статті 11 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР)

За змістом рішення Конституційного Суду України у справі № 1-45/2003 (справа про особливості здійснення виконавчої влади та місцевого самоврядування у місті Києві) від 25 грудня 2003 року Суд зазначив, що Київська міська державна адміністрація є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.

У відповідності до частини 1 статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 6 статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР передбачено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Згідно з частиною 9 та частиною 10 статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 30 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать надання дозволу на розміщення реклами.

Разом з тим, згідно з абзацом першим частини першої статті 1 Закону України від 06 вересня 2005 № 2807-ІV «Про благоустрій населених пунктів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі по тексту - Закон України від 06 вересня 2005 № 2807-ІV) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Відповідно до статті 3 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІV система благоустрою населених пунктів включає: 1) управління у сфері благоустрою населених пунктів; 2) визначення суб'єктів та об'єктів у сфері благоустрою населених пунктів; 3) організацію благоустрою населених пунктів; 4) стандартизацію і нормування у сфері благоустрою населених пунктів; 5) фінансове забезпечення благоустрою населених пунктів; 6) здійснення державного, самоврядного і громадського контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 7) встановлення відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів.

Пунктом 4 частини першої статті 21 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІV встановлено, що елементами (частинами) об'єктів благоустрою є засоби та обладнання зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами.

Згідно з частиною першою статті 22 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІV комплексним благоустроєм вважається проведення на визначеній території населеного пункту (мікрорайон, квартал, парк, бульвар, вулиця, провулок, узвіз тощо) комплексу робіт з улаштування (відновлення) покриття доріг і тротуарів, обладнання пристроями для безпеки руху, озеленення, забезпечення зовнішнього освітлення та зовнішньої реклами, встановлення малих архітектурних форм, здійснення інших заходів, спрямованих на поліпшення інженерно-технічного і санітарного стану території, покращання її естетичного вигляду.

Статтею 31 Закону України від 06 вересня 2005 року № 2807-ІV встановлено, що стандартизація і нормування у сфері благоустрою населених пунктів здійснюються з метою формування сприятливого для життєдіяльності людини середовища, в умовах якого забезпечуються захист довкілля, санітарне та епідемічне благополуччя населення, шляхом розроблення комплексу взаємопов'язаних нормативних документів, якими визначаються взаємопогоджені вимоги до об'єктів благоустрою.

У відповідності до частини 1 статті 32 Закону України №2807-IV lj нормативних документів із стандартизації у сфері благоустрою населених пунктів належать документи, які містять: 1) визначення основних понять і термінів; 2) характеристику систем класифікації; 3) методи, методики та способи визначення об'єктів благоустрою населених пунктів; 4) метрологічні норми і вимоги до організації робіт з благоустрою населених пунктів; 5) інші нормативи із стандартизації у цій сфері, передбачені законом.

Статтею 1 Закону України від 03 липня 1996 року №270/96-ВР визначено, що зовнішня реклама - це реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг.

Частиною 1 статті 16 Закону України від 03 липня 1996 року №270/96-ВР передбачено, що розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Правил №2067 ці Правила регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Аналіз зазначених вище положень діючого законодавства України дозволяє суду дійти висновку про те, що в межах спірних правовідносин саме відповідач є органом, який визначає порядок надання дозволів на розміщення реклами у місті Києві, у тому числі, зовнішньої.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про місцеві державні адміністративні адміністрації» від 09 квітня 1999 року № 586-XIV (далі по тексту – Закон України від 09 квітня 1999 року №586-XIV), у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, голови місцевих державних адміністрацій: здійснюють інші функції, передбачені Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, органів виконавчої влади вищого рівня.

Згідно з положеннями статті 41 Закон України від 09 квітня 1999 року №586-XIV голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством.

Проекти розпоряджень нормативно-правового характеру погоджуються з керівниками відповідних структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій.

Проекти нормативно-правових актів місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є проектами регуляторних актів, підлягають погодженню з територіальними органами спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань державної регуляторної політики в порядку, встановленому Законом

України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Проекти нормативно-правових актів місцевих державних адміністрацій виносяться на громадське обговорення шляхом оприлюднення в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Акти місцевих державних адміністрацій індивідуальної дії, прийняті в межах їх повноважень, набирають чинності з моменту їх прийняття, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію. Ці акти доводяться до їх виконавців, а також обов’язково оприлюднюються, крім внутрішньоорганізаційних актів.

Нормативно-правові акти місцевих державних адміністрацій підлягають державній реєстрації у відповідних органах юстиції в установленому порядку і набирають чинності після реєстрації з моменту їх оприлюднення, якщо самими актами не встановлено пізніший строк введення їх у дію.

Визначені в цій статті акти місцевих державних адміністрацій підлягають обов’язковому оприлюдненню в порядку, установленому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Акти місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є регуляторними актами, оприлюднюються у порядку, встановленому статтею 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

У відповідності до статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11 вересня 2003 року

№ 1160-IV регуляторний акт - це:

прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб’єктами господарювання;

прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб’єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом;

регуляторний орган - Верховна Рада України, Президент України, Кабінет Міністрів України, Національний банк України, Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, інший державний орган, центральний орган виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцевий орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, а також посадова особа будь-якого із зазначених органів, якщо відповідно до законодавства ця особа має повноваження одноособово приймати регуляторні акти. До регуляторних органів також належать територіальні органи центральних органів виконавчої влади, державні спеціалізовані установи та організації, некомерційні самоврядні організації, які здійснюють керівництво та управління окремими видами загальнообов’язкового державного соціального страхування, якщо ці органи, установи та організації відповідно до своїх повноважень приймають регуляторні акти.

Статтею 5 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV передбачено, що забезпечення здійснення державної регуляторної політики включає: встановлення єдиного підходу до підготовки аналізу регуляторного впливу та до здійснення відстежень результативності регуляторних актів; підготовку аналізу регуляторного впливу; планування діяльності з підготовки проектів регуляторних актів; оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об’єднань, а також відкриті обговорення за участю представників громадськості питань, пов’язаних з регуляторною діяльністю; відстеження результативності регуляторних актів; перегляд регуляторних актів; систематизацію регуляторних актів; недопущення прийняття регуляторних актів, які є непослідовними або не узгоджуються чи дублюють діючі регуляторні акти; викладення положень регуляторного акта у спосіб, який є доступним та однозначним для розуміння особами, які повинні впроваджувати або виконувати вимоги цього регуляторного акта; оприлюднення інформації про здійснення регуляторної діяльності.

Статтею 32 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV встановлено, що планування діяльності сільських, селищних, міських, районних у містах, районних та обласних рад з підготовки проектів регуляторних актів здійснюється в рамках підготовки та затвердження планів роботи відповідних рад у порядку, встановленому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та регламентами відповідних рад, з урахуванням вимог частин третьої та четвертої статті 7 цього Закону.

У разі внесення на розгляд сесії ради проекту регуляторного акта без аналізу регуляторного впливу відповідальна постійна комісія приймає рішення про направлення проекту регуляторного акта на доопрацювання органу чи особі, яка внесла цей проект (частина 1 статті 33 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV).

Відповідно до статті 34 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV кожен проект регуляторного акта, що внесений на розгляд до сільської, селищної, міської, районної у місті, районної, обласної ради, подається до відповідальної постійної комісії для вивчення та надання висновків про відповідність проекту регуляторного акта вимогам статей 4 та 8 цього Закону.

Відповідальна постійна комісія забезпечує підготовку експертного висновку щодо регуляторного впливу внесеного проекту регуляторного акта, який разом з цим проектом та підписаним аналізом регуляторного впливу подається до уповноваженого органу для підготовки у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку пропозицій щодо удосконалення проекту відповідно до принципів державної регуляторної політики (далі - пропозиції уповноваженого органу).

Порядок та строки підготовки експертних висновків щодо регуляторного впливу внесених проектів регуляторних актів встановлюються регламентами відповідних рад.

На підставі аналізу регуляторного впливу, яким супроводжувався проект регуляторного акта при його внесенні на розгляд сесії відповідної ради, а також експертного висновку щодо регуляторного впливу цього проекту та пропозицій уповноваженого органу відповідальна постійна комісія готує свої висновки про відповідність проекту регуляторного акта вимогам статей 4 та 8 цього Закону. У випадках, визначених частиною другою статті 33 цього Закону, такі висновки готуються на підставі експертного висновку щодо регуляторного впливу та пропозицій уповноваженого органу.

Висновки відповідальної постійної комісії готуються на підставі аналізу регуляторного впливу, яким проект регуляторного акта супроводжувався при його внесенні, лише у разі, якщо експертний висновок щодо регуляторного впливу не був наданий відповідальній постійній комісії протягом строку, встановленого для його підготовки. Це правило не застосовується у випадках, передбачених частиною другою статті 33 цього Закону.

Висновки відповідальної постійної комісії та пропозиції уповноваженого органу передаються для вивчення до постійної комісії, до сфери відання якої належить супроводження розгляду проекту регуляторного акта у відповідній раді (далі - головна постійна комісія), за винятком випадків, коли відповідальна постійна комісія є головною постійною комісією.

При представленні на пленарному засіданні сесії ради проекту регуляторного акта голова відповідальної постійної комісії доповідає висновки цієї постійної комісії про відповідність проекту регуляторного акта вимогам статей 4 та 8 цього Закону, а також пропозиції уповноваженого органу разом з рішенням постійної комісії щодо їх врахування.

Відповідно до частини 1 статті 35 Закону України від 11 вересня 2003 року

№ 1160-IV оприлюднення з метою одержання зауважень і пропозицій проектів регуляторних актів, прийняття яких належить до компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських, районних у містах рад, а також сільських, селищних та міських голів, проводиться до внесення цих проектів на розгляд засідання відповідного виконавчого органу ради або до внесення їх на затвердження відповідному сільському, селищному, міському голові.

Частиною 36 Закону України від 11 вересня 2003 року № 1160-IV встановлено, що регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом чи посадовою особою місцевого самоврядування, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений.

У разі виявлення будь-якої з цих обставин орган чи посадова особа місцевого самоврядування має право вжити передбачених законодавством заходів для припинення виявлених порушень, у тому числі відповідно до закону скасувати або зупинити дію регуляторного акта, прийнятого з порушеннями.

На переконання суду оскаржуване розпорядження Виконавчого органу Київського міської ради №1313 від 20 жовтня 2017 року підпадає під визначення поняття «регуляторний акт», а саме: прийняте уповноваженим регуляторним органом, встановлює норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб, його окремі положення спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами та суб’єктами господарювання.

Також, судом встановлено, що 20 квітня 2017 року Київською міською радою прийнято рішення № 223/2445 «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 січня 2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71853287), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2018 року (http://reyestr.court.gov.ua/Review/74287949) у адміністративній справі №826/14012/17 за позовом Громадської спілки «Асоціація власників рекламних засобів» до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 223/2445 від 20 квітня 2017 року, у задоволенні позовних вимог Громадської спілки «Асоціація власників рекламних засобів» відмовлено.

В той же час, суд звертає увагу, що в рамках розгляду адміністративної справи №826/14012/17 встановлено, що вказане рішення № 223/2445 від 20 квітня 2017 року є регуляторним актом у розумінні Закону України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності».

При цьому, позивачем в межах розгляду даної адміністративної справи оскаржується розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 жовтня 2017 року №1313, яке прийняте саме на виконання рішення Київської міської ради «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві» № 223/2445 від 20 квітня 2017 року, тобто оскаржуване розпорядження №1313 є похідним від основного рішення та регулює ті самі правовідносини, що і рішення Київської міської ради «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві» № 223/2445 від 20 квітня 2017 року.

Наведене в сукупності дозволяє суду дійти висновку про те, що при прийнятті оскаржуваного розпорядження №1313 від 20 жовтня 2017 року, відповідач повинен був дотримуватися процедури прийняття такого розпорядження, яка була дотримана при прийнятті основного регуляторного акту – рішення Київської міської ради «Про затвердження Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві» № 223/2445 від 20 квітня 2017 року, з огляду на наступе.

Судом встановлено та не заперечувалося відповідачем під час розгляду справи, що останнім при прийнятті оскаржуваного розпорядження №1313 від 20 жовтня 2017 року не дотримувалася процедура, визначена Законом України «Про засади державної регуляторної політики в сфері господарської діяльності», у зв’язку з тим, що на думку відповідача, вказане розпорядження викликано обставинами разового характеру та діє протягом чітко визначеного терміну, не пов’язане з реалізацією відповідачем повноважень, спрямованих на правове регулювання господарських відносин та встановлення правил регулювання діяльності на ринку реклами в цілому, містить індивідуальний припис та розраховане на конкретно визначене застосування.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до частини 1 статті 1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року №2806-IV дозвільна система у сфері господарської діяльності - сукупність урегульованих законодавством відносин, які виникають між дозвільними органами, адміністраторами та суб'єктами господарювання у зв'язку з видачею документів дозвільного характеру, переоформленням, анулюванням документів дозвільного характеру;

дозвільні органи - суб’єкти надання адміністративних послуг, їх посадові особи, уповноважені відповідно до закону видавати документи дозвільного характеру;

документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ в електронному вигляді (запис про наявність дозволу, висновку, рішення, погодження, свідоцтва, іншого документа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Так, у відповідності до пункту 1.3. Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві, затверджених рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445 ці Правила регулюють правові відносини між виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та фізичними і юридичними (незалежно від форми власності та підпорядкованості) особами, що виникають у процесі розміщення засобів зовнішньої реклами та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади на території м. Києва, та визначає вимоги щодо їх розміщення, вимоги до проектування рекламних засобів, визначення місць встановлення рекламних засобів, їх експлуатації та обслуговування.

Враховуючи те, що оскаржуване розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 жовтня 2017 року №1313 «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві» прийняте саме на виконання рішення Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №223/2445, як вже зазначалося судом, його дія також поширюється коло осіб, визначене й основним регуляторним актом Київської міської ради.

Аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом обставин, дозволяє суду дійти висновку, що оскаржуване розпорядження не викликано обставинами разового характеру, хоча і діє протягом визначеного терміну, пов’язане з реалізацією відповідачем повноважень, спрямованих на правове регулювання господарських відносин та встановлення правил регулювання діяльності на ринку реклами в цілому, не містить індивідуального припису та не розраховане на конкретно визначене застосування.

В свою чергу, суд вважає за необхідне зазначити, що оскаржуване розпорядження містить норми, які зачіпають права та свободи фізичних і юридичних (незалежно від форми власності та підпорядкованості) осіб, а також спрямоване на правове регулювання господарських відносин, що виникають у процесі розміщення засобів зовнішньої реклами та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади на території міста Києва.

Крім того, у відповідності до положень статті 4-1 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 06 вересня 2005 року №2806-IV порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами встановлюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідного дозвільного органу, погодженим з уповноваженим органом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов’язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок проведення дозвільної (погоджувальної) процедури, переоформлення та анулювання документів дозвільного характеру, що законами України віднесено до повноважень органів місцевого самоврядування, встановлюється їх рішенням, а у випадках, передбачених законом, - на підставі типових порядків, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Порядок видачі документів дозвільного характеру, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань записів про переоформлення, анулювання документів дозвільного характеру визначається Кабінетом Міністрів України.

Строк видачі документів дозвільного характеру становить десять робочих днів, якщо інше не встановлено законом. Документи дозвільного характеру видаються безоплатно, на необмежений строк, якщо інше не встановлено законом.

Представницький орган місцевого самоврядування розглядає та приймає на пленарних засіданнях рішення щодо видачі, переоформлення, анулювання або відмови у видачі документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності протягом місяця з дня одержання від суб’єкта господарювання відповідної заяви.

Тобто, чинним законодавством України не передбачено процедури щодо тимчасового обмеження на прийом і розгляд заяв про видачу документів дозвільного характеру представницьким органом місцевого самоврядування, в даному випадку, Київською міською радою.

За таких підстав, суд приходить до висновку про те, що оскаржуване розпорядження №1313 від 20 жовтня 2017 року «Про тимчасове обмеження на прийом і розгляд заяв про надання дозволів на розміщення зовнішньої реклами у місті Києві» відповідачем прийнято з порушенням вимоги чинного законодавства України.

В той же час, як вже зазначалося судом, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 грудня 2017 року №1707 внесено зміни до оскаржуваного розпорядження №1313, зокрема, слово «січня» у першому пункті розпорядження замінено словом «квітня», тобто станом на день розгляд справи по суті оскаржуване розпорядження №1313 від 20 жовтня 2017 року втратило чинність та не застосовується до правовідносин між виконавчим органом Київської міської ради (Київською міською державною адміністрацією) та фізичними і юридичними (незалежно від форми власності та підпорядкованості) особами, що виникають у процесі розміщення засобів зовнішньої реклами та реклами на транспорті комунальної власності територіальної громади на території м. Києва, та визначає вимоги щодо їх розміщення, вимоги до проектування рекламних засобів, визначення місць встановлення рекламних засобів, їх експлуатації та обслуговування, що свідчить про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту від порушень з боку відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем надано суду достатні документальні докази, якими підтверджується протиправність оскаржуваного розпорядження відповідача, в той час, як відповідачем не доведено правомірності та обґрунтованості цього розпорядження, проте, враховуючи обставини, встановлені судом у даній адміністративній справі та з урахуванням того, що станом на день розгляду справи по суті відсутнє порушене право позивача, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову Приватного підприємства «Індивідуал» відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Приватного підприємства «Індивідуал» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій