Справа № 1340/6071/18
Суддя: Крутько Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/6071/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Крутько О.В.,

за участю секретаря судового засідання Лізогуб В.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області за участю третьої особи Лисятицького сільського голови Блискуна Зіновія Петровича про визнання протиправним розпорядження, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позов в якому позивач згідно заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

-визнати протиправним та скасувати розпорядження Лисятицького сільського голови від 01.11.2018 року №26 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області;

-поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області з 05 листопада 2018 року;

-стягнути з Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу;

-стягнути з Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області на користь ОСОБА_1 моральне відшкодування у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що жодної правової підстави, передбаченої Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» на момент прийняття оскаржуваного рішення не існувало. Вважає, що звільнення з посади головного бухгалтера проведено незаконно всупереч діючому трудовому законодавству, запис у трудовій книжці зроблений з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а, відтак, розпорядження Лисятицького сільського голови від 01.11.2018 року №26 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області, є незаконним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 19.12.2018 року відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

29.01.2019 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог.

Відповідачем та третьою особою на день розгляду справи відзиву на позовну заяву чи будь-яких пояснень не було подано.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача та представника позивача, оцінивши докази, які мають значення для справи суд виходив з наступного.

09.09.2003 року розпорядженням Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області №40 ОСОБА_1 прийнято тимчасово на посаду головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області

01.11.2003 року розпорядженням Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області №52 позивача прийнято на посаду спеціаліста першої категорії , головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області

01.11.2018 року розпорядженням голови Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області №26 ОСОБА_1 звільнено з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області за порушення у роботі і відповідальності.

Не погоджуючись з даним розпорядженням та вважаючи звільнення з роботи незаконним, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

За приписом ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ст.ст.2, 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету. Дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Посадами в органах місцевого самоврядування є:

виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах;

виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою;

посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Статтею 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», визначено, що крім загальних підстав припинення служби в органах місцевого самоврядування, передбачених КЗпП України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі:

порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону;

порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону);

виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов'язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону);

досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

Посадові особи місцевого самоврядування, крім посадових осіб, зазначених у частині другій цієї статті, яких притягнуто до відповідальності за корупційні правопорушення, підлягають звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Рішення про припинення служби в органах місцевого самоврядування може бути оскаржено посадовою особою місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Відповідно до пунктів 2, 11 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці; встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов передбачені ст.41 Кодексу законів про працю України

Як стверджується матеріалами справи, позивача звільнено з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області з 02.11.2018 року за порушення у роботі і відповідальності.

Судом встановлено, що в розпорядженні Лисятицького сільського голови від 01.11.2018 року №26 не зазначено передбачених ст.20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» підстав для звільнення позивача (не зазначено, які порушення допущено ОСОБА_1 і до якої відповідальності вона була притягнута).

Розпорядження є необґрунтованим. Вимоги позову про його скасування не спростовані відповідачем.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, позивача звільнено безпідставно, з порушенням встановленого законодавством порядку, а тому є достатні підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування розпорядження Лисятицького сільського голови від 01.11.2018 року №26 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Відповідно до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки відповідачем трудові гарантії позивача були порушені, у зв'язку із чим повинні бути відновлені шляхом поновлення її на посаді, з якої його було незаконно звільнено, з урахуванням викладеного, на підставі вимог частини 2 статті 11 КАС України, суд вважає за необхідне поновити позивача на тій посаді та у тому органі, з якого вона була протиправно звільнена, а саме на посаді головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області з 05.11.2018 року.

Щодо розміру заробітної плати, яка підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

До справи долучено довідку про доходи ОСОБА_1 від 11.02.2019 року №01.

Відповідно до вказаної довідки середньоденний розмір грошового забезпечення позивача складає 464,71 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у вимушеному прогулі з 03.11.2018 по 21.02.2019 року, що становить 76 робочих дні.

З огляду на наведене, заробітна плата за час вимушеного прогулу, яку належить стягнути з відповідача на користь позивача, становить 35 318,00 грн. (464,71 х 76 дні).

Згідно з ч.7 ст.235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У спірних правовідносин відповідач діяв не у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин.

Частиною 1 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Позивач не надав суду жодних доказів заподіяння їй моральної шкоди (у вигляді душевних страждань, психологічних переживань, тощо).

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, судовий збір з сторін не належить стягувати.

Керуючись ст.ст.14, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Лисятицького сільського голови від 01.11.2018 року №26 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області з 05 листопада 2018 року.

Стягнути з Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області 35 318,00 грн. на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на її користь заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9 759, 21 грн. звернути до негайного виконання.

Відмовити у задоволенні позовної вимоги про стягнення з Лисятицької сільської ради Стрийського району Львівської області на користь ОСОБА_1 морального відшкодування у розмірі 10000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25 лютого 2019 року.

Суддя Крутько О.В.