Справа № 592/12038/16-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2019 року

Київ

справа №592/12038/16-а

адміністративне провадження №К/9901/33400/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Ковпаківського районного суду міста Суми від 26 січня 2017 року (головуючий суддя - Хитров Б.В.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року (головуючий суддя - Старостін В.В., судді - Подобайло З.Г., Резнікова С.С.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Інспектора роти №4 батальйону Управління патрульної поліції в місті Суми Берестовської Вікторії Вікторівни, третя особа - Управління патрульної поліції в місті Суми про визнання незаконною та скасування постанови,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Інспектора роти № 4 батальйону Управління патрульної поліції в місті Суми (далі - УПП в місті Суми) Берестовської В.В. (далі - інспектор Берестовська В.В.) про визнання незаконною та скасування постанови, в якому просив:

- скасувати постанову від 20 грудня 2016 року АР № 720016 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20 грудня 2016 року у місті Суми по вулиці Коперативна, керуючи автомобілем «SUBARU FORESTER», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Берестовською В.В., якою винесено постанову про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху України. У вказаній постанові зазначено, що позивач здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено». Позивач зазначає, про відсутність вини у його діях, оскільки вказаний дорожній знак встановлено у такий спосіб, який не забезпечує спрямованість інформації, яку він передає до тих учасників дорожнього руху для яких вона призначена. Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що вказаний дорожній знак встановлений із табличкою, яка позначає зону його дії, однак інспектором не проводилися замірі відстані на якій зупинився позивач.

Постановою Ковпаківського районного суду міста Суми від 26 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки обставинам дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача. Позивач зазначив, про відсутність вини у його діях, оскільки вказаний дорожній знак, встановлено з порушенням вимог Національного стандарту України "Безпека дорожнього руху. ЗНАКИ ДОРОЖНІ. Загальні технічні умови. Правила застосування. ДСТУ 4100-2014" (далі - ДСТУ 4100-2014) та вимог розділу 8 Правил дорожнього руху. ОСОБА_2, посилаючись на положення ДСТУ 4100-2014 та Правил дорожнього руху вказав, що дорожні знаки потрібно встановлювати так, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як і у світлу, так і темну пору доби. Відстань, з якої мають бути видимими дорожні знаки, має становити не менш як 100 метрів за напрямком руху. Разом з тим, дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено», встановлений на перехресті вулиць Терезова та Кооперативна у місті Суми, вказаним вимогам не відповідав, чим створював умови для навмисного порушення водіями Правил дорожнього руху. У зв'язку з чим, вказаний дорожній знак у березні 2017 року було демонтовано, як такий, що встановлений з порушенням вимог законодавства. При цьому, надані відповідачем фото перехрестя, де встановлено дорожній знак забороняючий зупинку, позивач вважає неналежними доказами, оскільки вказані фото були зроблені у світлу пору доби та зовсім з іншого ракурсу, а тому взяті судами до уваги безпідставно.

Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» встановлений з додатковою табличкою 7.2.2 «Зона дії», на якій позначено зону дії вказаного знаку - 40 метрів. Позивач зазначив, що після здійснення повороту продовжував рух та через незначний час зупинився. Разом з тим, відстань між дорожнім знаком та фактичним місцем зупинки його транспортного засобу інспектором патрульної поліції не вимірювалась, що свідчить про необґрунтованість оскаржуваної постанови та здійснення розгляду справи про адміністративне правопорушення з порушенням вимог, встановлених КУпАП щодо, повного і об'єктивного з'ясування обставин кожної справи.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 20 грудня 2016 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 720016, якою його визнано винним за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

У постанові зазначено, що 20 грудня 2016 року о 17 год. 30 хв. у місті Суми по вулиці Кооперативна, 3, водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем «SUBARU FORESTER», номерний знак «НОМЕР_1», здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», чим порушив підпункт 3.34 розділу 33 Правил дорожнього руху України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції виходив з того, вина позивача у вчиненні адміністративного правопорушення є доведеною та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності винесена уповноваженою особою та з дотриманням вимог встановлених КУпАП. Суди зазначили, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, вважає їх передчасними та зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом 8.4. (в) ПДР України визначено, що заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Відповідно до підпункту 3.34 пункту 33.3 «Заборонні знаки» розділу 33 ПДР України - «Зупинка заборонено», дорожній знак 3.34 забороняє зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно з статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

За змістом статей 10, 11 КУпАП, адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим з необережності, коли особа, яка його вчинила, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своєї дії чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливості настання таких наслідків, хоч повинна була і могла їх передбачити.

Згідно з статтею 31 Закону №580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону №580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Суди першої та апеляційної інстанцій, досліджуючи наданий відповідачем відеозапис встановили, що автомобіль під керуванням позивача здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено». Суди зазначали, що посилання позивача на те, що при повороті ліворуч з вулиці Терезова на вулицю Кооперативна у місті Суми, дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» не видно, в підтвердження чого останнім надано фото даного перехрестя є безпідставними, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: фото, наданим відповідачем, на якому чітко видно, що при наближенні до вказаного перехрестя з метою здійснити поворот ліворуч, чітко видно дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено».

Водночас, ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на те, що дослідженим у судах першої та апеляційної інстанцій відеозаписом не зафіксовано факт порушення ним ПДР України. Натомість, вказаний відеозапис містить лише фіксацію винесення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. При цьому, взяті до уваги судами попередніх інстанції фото не можуть бути належними доказами вини позивача, оскільки така фото фіксація була здійснена в інший день, у світлу пору доби та з іншого ракурсу. За таких обставин, надані відповідачем фото докази не можуть бути підтвердженням того, що дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» на вказаній ділянці дороги встановлений з дотриманням вимог ПДР України та ДСТУ 4100-2014, а саме встановлений у такий спосіб, що забезпечує спрямованість інформації, яку він передає, саме тим учасникам руху, для яких вона призначена.

Також, скаржник стверджує, що інспектором патрульної поліції не здійснювалося вимірювання відстані від знаку до місця фактичної зупинки транспортного засобу. Таким чином, факт порушення позивачем ПДР України, а саме здійснення зупинки в зоні дії дорожнього знаку (зона дії якого, згідно додаткової таблички 7.2.2 складає 40 метрів), ґрунтується на припущеннях та непідтверджений належними та допустимими доказами.

У касаційній скарзі, позивач наголошує на тому, що з метою підтвердження зазначених у позові обставин, надав до суду фото із зображенням перехрестя вулиць Терезова та Кооперативної, зроблених саме з місця водія, та відеозапис з автомобільного відеореєстратора, встановленого на транспортному засобі ОСОБА_2 під час проїду вказаного перехрестя. Однак суди попередніх інстанцій не навели мотивів з яких не взяли до уваги та визнали неналежними доказами, надані позивачем фото та відео докази.

Відповідно до пункту 8.2-1. Дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту.

Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.

Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини.

Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).

Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.

Аналогічні вимоги до встановлення дорожніх знаків закріплені у підпункті 10.1.1 ДСТУ 4100-2014.

Згідно з пунктом 7.2.2 розділу 33 ПДР України, додаткова табличка 7.2.2 позначає зону дії заборонних знаків 3.34-3.37, а також довжину одного або декількох розташованих один за одним зупинкових майданчиків.

Зона дії знаків 3.1-3.15, 3.19-3.21, 3.25, 3.27, 3.29, 3.33-3.37 поширюється від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету. Зона дії знаків 3.34-3.37 може бути зменшена - табличкою 7.2.2 на початку зони дії, а також установленням у кінці їх зони дії дублюючих знаків 3.34-3.37 з табличкою 7.2.3. Знак 3.34 може застосовуватися разом з розміткою 1.4, знак 3.35 - з розміткою 1.10, при цьому зона їх дії визначається за довжиною лінії розмітки (пункт 3.43 розділу 33 ПДР України).

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не надано оцінку вказаним обставинам, не досліджено організацію дорожнього руху на ділянці дороги, де здійснив зупинку ОСОБА_2 та не надано оцінку доказам з урахуванням конкретних обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача та вказаних норм. Судами попередніх інстанцій не встановлено чи розкрита відповідачем об'єктивна сторона правопорушення, а саме чи встановлено конкретне місце зупинки транспортного засобу ОСОБА_2, та чи була зупинка здійсненна в зоні дії дорожнього знаку 3.34 «Зупинку заборонено», а також яким чином таке місце зупинки позначено і як визначалась відстань між дорожнім знаком та автомобілем позивача.

З огляду на приписи статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, далі - КАС України), обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.

Судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.

Проте, суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин справи у цій частині. У мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій відсутні підстави та обґрунтування, з яких одні, досліджені фото та відео докази, судами визнано належними, допустимими та достатніми доказами вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, зазначеного в оскаржуваній постанові, а інші ні.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини другої статті 353 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази; або 2) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; 3) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

За таких обставин Суд приходить до висновку, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд.

При цьому, Суд зазначає, що діє в межах повноважень визначених статтею 341 КАС України, частиною другою якої встановлено, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України, справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, судами першої та апеляційної інстанцій не з'ясовано обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, що є порушенням статей 9, 242, 308 КАС України.

При встановленні наведених фактів судами першої та апеляційної інстанцій порушені норми процесуального права, які призвели до прийняття необґрунтованого судового рішення і не можуть бути перевірені та усунуті судом касаційної інстанції.

За таких обставин справу необхідно направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 242, 243, 341, 345, 349, 353, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Ковпаківського районного суду міста Суми від 26 січня 2017 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець