Справа № 200/11716/18-а
Суддя: Голуб В.А.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р. Справа№200/11716/18-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Голуб В.А.,

при секретарі - Мангуш З.В.,

за участю:

представника позивача - Пікалова Д.В.,

представника відповідача - Тернинко С.М.,

розглянувши у судовому засіданні матеріали адміністративної справи за позовом Селянського (фермерського) господарства "Верес" до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми "Р", № форми "В4", -

В С Т А Н О В И В :

Селянське (фермерське) господарство "Верес" звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми «Р», № форми «В4» (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що договори з Товариством з обмеженою відповідальністю «Прімавера Груп» укладені з метою настання реальних господарських зобов'язань, однак, в супереч наданим первинним документам податковим органом зроблено помилкові висновки в акті перевірки про те, що господарські операції відповідно до договорів поставки не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Тому позивач вважає, що податкові повідомлення-рішення від 05.09.2018 року № форми "Р", № форми "В4", які прийняті за результатом проведеної перевірки, є протиправними та підлягають скасуванню.

В матеріалах справи наявний відзив відповідача на адміністративний позов, який обґрунтований тим, що Селянське (фермерське) господарство "Верес" у перевіряємому періоді відобразило у бухгалтерському обліку суми витрат та сформувало податковий кредит по взаємовідносинах, щодо яких не підтверджено реальності господарських операцій з контрагентом ТОВ «Прімавера груп». Підприємством надано до перевірки документи, що складені із порушенням вимог чинного законодавства. Поряд з цим, згідно даних АІС «Податковий блок», ЕРПН «Архів електронної звітності», встановлено перекручування ТОВ «Прімавера груп» товарної номенклатури та введення в обіг товару невідомого походження, що не підтверджується фактом (законним джерелом) реального попереднього його одержання. Також, відповідач зазначив, що ТОВ «Прімавера груп» на теперішній час не надає податкову звітність до податкового органу. Крім того, підприємство-контрагент значиться у реєстрі облікових карток суб'єктів фіктивного підприємництва. З огляду на наведене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 05.11.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву Селянського (фермерського) господарства "Верес" до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми «Р», № форми «В4» та відкрито провадження по справі № 200/11716/18-а. Призначено підготовче засідання по адміністративній справі № 200/11716/18-а за правилами загального позовного провадження на 14 годину 00 хвилин 29.11.2018 року.

Підготовче засідання відкладено з 29.11.2018 року на 20.12.2018 року о 11:30 год. для надання додаткових доказів.

Ухвалою суду від 20.12.2018 року продовжено строк підготовчого провадження по адміністративній справі за позовом Селянського (фермерського) господарства "Верес" до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми «Р», № форми «В4», - на тридцять днів з ініціативи суду.

Pозгляд справи №200/11716/18-а відкладено з 20.12.2018 року на 16.01.2019 року о 15:00 год., та з 16.01.2019 р. на 05.02.2019 року о 13-00 год. для надання представником позивача додаткових доказів.

Ухвалою суду від 05.02.2019 року закрито підготовче провадження по адміністративній справі за позовом Селянського (фермерського) господарства "Верес" до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми «Р», № форми «В4». Призначено судовий розгляд по суті на 15 годину 00 хвилин 14.02.2019 року.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, а представник відповідача заперечував проти їх задоволення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - Селянське (Фермерське) господарство "ВЕРЕС" (далі - СФГ «Верес») (, 84170, Донецька обл., Слов'янський район, село Торець, вулиця Зелена, будинок 17), зареєстрований як юридична особа Слов'янською районною державною адміністрацією Донецької області та перебуває на податковому обліку відповідача. Види діяльності Товариства за КВЕД: код КВЕД 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (основний); код КВЕД 01.29 Вирощування інших багаторічних культур; код КВЕД 01.41 Розведення великої рогатої худоби молочних порід; код КВЕД 01.42 Розведення іншої великої рогатої худоби та буйволів; код КВЕД 01.43 Розведення коней та інших тварин родини конячих; код КВЕД 01.45 Розведення овець і кіз; код КВЕД 01.46 Розведення свиней; код КВЕД 01.61 Допоміжна діяльність у рослинництві; код КВЕД 01.63 Післяурожайна діяльність; код КВЕД 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (т.1 а.с.10-15).

Відповідач, Головне управління ДФС у Донецькій області є юридичною особою та у відповідності до норм Податкового кодексу України є органом державної влади, уповноваженим здійснювати функцію контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування і сплати податків та зборів, установлених цим Кодексом, а також перевіряти достовірність цих документів щодо правильності визначення об'єктів оподаткування і обчислення податків та зборів.

На підставі наказу від 16.07.2018 року № 1212 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки СФГ «Верес», повідомлення від 16.07.2018 року № 455/10/05-99-14-06 Головне управління ДФС у Донецькій області уповноважено провести перевірку Селянського (Фермерського) господарства "ВЕРЕС" з 24.07.2018 року тривалістю п'ять робочих днів (т.1 а.с.27-28).

У період з 24.07.2018 року по 30.07.2018 року відповідачем була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка СФГ «ВЕРЕС» за період діяльності з 01.11.2016 року по 28.02.2017 року з питань перевірки достовірності формування та віднесення сум з податку на додану вартість до податкового кредиту в деклараціях з податку на додану вартість по взаємовідносинам з контрагентом - постачальником ТОВ «ПРІМАВЕРА ГРУП» (код за ) з урахуванням віднесення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у березні 2017 року.

За результатами перевірки було складено акт № 837/05-99-14-06/30917030 від 06.08.2018 року, відповідно до якого встановлено порушення позивачем п. 44.1 ст. 44, пп «а» п. 198.1, абзаців першого-третього пп. 198.2, абзаців першого та другого пп.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, ст.ст. 4, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п.1.2. ст.1, п. 2.1, п.2.4, п.2.5, п.2.13, ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 1 181 100 грн, в тому числі за листопад 2016 року у сумі 172 800, 00 грн, за грудень 2016 року у сумі 155 000, 00 грн, за січень 2017 року у сумі 270 000, 00 грн, за лютий 2017 року у сумі 583 300, 00 грн, а також завищено від'ємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту в періоді, що перевірявся, на загальну суму 118 800 грн, у тому числі 118 800 грн у березні 2017 року (т.1 а.с.34-67).

Висновок податкового органу обґрунтований тим, що господарські операції між СФГ «ВЕРЕС» та його контрагентом - ТОВ «Прімавера груп» не підтверджуються виходячи з того, що підприємством надано до перевірки документи, що складені із порушенням вимог чинного законодавства. Поряд з цим, згідно даних АІС «Податковий блок», ЕРПН «Архів електронної звітності», встановлено перекручування ТОВ «Прімавера груп» товарної номенклатури та введення в обіг товару невідомого походження, що не підтверджується фактом (законним джерелом) реального попереднього його одержання. Також, в акті зазначено, що ТОВ «Прімавера груп» на теперішній час не надає податкову звітність до податкового органу. Крім того, підприємство-контрагент значиться у реєстрі облікових карток суб'єктів фіктивного підприємництва.

СГФ «Верес» надано до контролюючого органу заперечення на акт від № 837/05-99-14-06/30917030 від 06.08.2018 року, проте вказані заперечення залишені без задоволення, а висновки акту перевірки без змін (т.1 а.с.72-81).

На підставі акта перевірки від № 837/05-99-14-06/30917030 від 06.08.2018 року ГУ ДФС прийнято податкові повідомлення-рішення від 05.09.2018 року № форми "Р", яким визначено податкове зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 1 181 100,00 грн та суму штрафу у розмірі 295 275,00 грн та податкове повідомлення-рішення від 05.09.2018 року № форми "В4", яким визначено суму завищення від'ємного значення податку на додану вартість у розмірі 118 800,00 грн (т.1 а.с.23-26).

Перевіряючи обґрунтованість висновків ГУ ДФС у Донецькій області, викладених в акті перевірки від № 837/05-99-14-06/30917030 від 06.08.2018 року, суд встановив наступне.

Як вбачається з акту перевірки, податковим органом визначено, що оскільки реальність вчинення господарських операцій між СФГ «Верес» та ТОВ «Прімавера груп» відсутня, що унеможливлює підтвердження господарських відносин між контрагентами, а наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, таким чином, у позивача не було підстав для податкового обліку операцій, що досліджувались проведеною перевіркою.

Судом встановлено, що між ТОВ «Прімавера груп» (постачальник) та СФГ «Верес» (покупець), укладено договори поставки № 28/11-1-2016 від 28.11.2016 року та № 04/01-1-2017 року від 04.01.2017 року предметом поставки яких є будівельні матеріали, металоконструкції, метал, сантехнічні товари, господарські товари та інша продукція, відповідно до заявки покупця (т.1 а.с.101-111).

Вказані договори укладені позивачем з метою виконання наказу голови СФГ «Верес» № 01/02-1-2016 від 01.02.2016 року «Про проведення ремонтних та будівельних робіт» та наказу № 25/02-1-2016 від 25.02.2016 року «Про закупку будівельних матеріалів» (т.1 а.с.112-113).

Так, суд зазначає, що перевезення товарів за відповідними договорами відбулось на підставі товарно-транспортних накладних, які наявні в матеріалах справи (т.1 а.с.139-154,159-162,167-169,174-175,180-182,187-230).

На підставі рахунків (т.1 а.с.157-158, 165-166, 172-173, 178-179, 185-186), СФГ «Верес» здійснило оплату за договорами поставки № 28/11-1-2016 від 28.11.2016 року та № 04/01-1-2017 року від 04.01.2017 року, що підтверджується платіжними дорученнями (т.1 а.с.231-242).

На виконання вимог Податкового кодексу України позивачем виписано податкові накладні, які відповідають вимогам ст.201 Податкового кодексу України (т.1 а.с. 136-137, 155-156, 163-164, 170-171, 176-177, 183-184). СФГ «Верес» також подано податкові декларації з податку на додану вартість із подальшим поданням розрахунків коригування сум податку на додану вартість (т.1 а.с.243-250,т.2 а.с.1-53).

Суд зазначає, що укладання спірних правочинів спрямовано на виконання будівельних та ремонтних робіт власними засобами.

По-перше, позивачем на підтвердження вказаних обставин надано відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких у власності СФГ «Верес» знаходиться нежитлові будівлі, а саме склади, цеха збагачення кормів, столярні майстерні, зерносклади, автогаражи з побутовими приміщеннями (т.1 а.с.120-128).

Ремонтні роботи саме на цих об'єктах були виконані позивачем.

В свою чергу, в межах підприємства позивача були складені накладні вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів (т.2 а.с.143-229, 232-250, т. 3 а.с.2-3, 6-11, 13-31). Вказані накладні-вимоги виписані на підставі розроблених схем, планів та розрахунків потреб щодо ремонту тваринницького комплексу, зерноскладу току, споруди Сінник (т.3 а.с.65-105).

Окрім того, суд звертає увагу, що вказані роботи були проведенні власними трудовими ресурсами та виробничими ресурсами без залучення підрядників.

Так, згідно наказів голови СФГ «Верес», у зв'язку із виробничою необхідністю для проведення ремонтно-будівельних робіт господарським способом об'єктів нежитлових будівель та споруд, були залучені для їх проведення працівники СФГ «Верес» (т. 3 а.с.146-171). Водночас, згідно штатних розписів СФГ «Верес» та відповідей на запит Головного управління ДФС у Донецькій області чисельність штатних робітників станом на 01.01.2017 року складала 44 чол., на 31.01.2017 року - 60 чол. (т.1 а.с.82, т.3 а.с.131-155).

Крім того, в матеріалах справи містяться фотокартки виконаних робіт (т.3 а.с.178-251).

Також в матеріалах справи наявні інвентарні картки обліку основних засобів, відповідно до яких у власності СФГ «Верес» наявне зварювальне обладнання, бетономішалки, екскаватор, трактори (т.3 а.с.38-57).

На підставі зазначених вище обставин, суд дійшов висновку, що подані позивачем документи підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах, а понесені позивачем СФГ «Верес» витрати у спірних правовідносинах шляхом вибуття коштів з власності даного суб'єкта господарювання (в оплату вартості придбаного товару, виконаних робіт та наданих послуг) свідчить про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду.

Наявні у справі докази не містять жодних доказів наявності між позивачем та контрагентом позивача, взаємоузгоджених спільних зловмисних дій. Таких доказів суду відповідачем не надано.

Отже, проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) ( далі - Податковий кодекс України).

Відповідно до п.п. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

Згідно з п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до п. 46.1 ст. 46 Податкового кодексу України податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 199.1 ст.199 Податкового кодексу України у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях.

Відповідно до вимог п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п.200.1,200.4 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу,

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-ХІV із змінами та доповненнями (далі - Закон № 996- ХІV) встановлено, що дії цього Закону № 996- ХІV поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Ст. 3 Закону № 996-ХІV встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно ст.1 Закону № 996- ХІV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Ст. 4 Закону № 996-ХІV визначено, що бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема: превалювання сутності на формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 року за № 168/704 (далі - Положення № 88).

Відповідно до п.2.1 ст.2 Положення № 88, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Згідно з п.2.4 ст. 2 Положення № 88 первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 року №742/11/13-11.

Враховуючи викладене, на підставі наведених норм податкового законодавства, при дослідженні первинних документів суд виходить із того, що платник податку має право на декларування податкового кредиту тільки при наявності одночасно наступних умов:

- списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною - що, відповідно до п.п.198.2 Податкового кодексу України є підставою для виникнення у платника податку права на податковий кредит;

- платник податку отримав від продавця товарів (послуг) належним чином складену та зареєстровану податкову накладну, інші подібні документи (п.201.10, 201.11 Податкового кодексу України).

Відсутність хоча б однієї з наведених вище умов не дає право платнику податку декларувати суму податкового кредиту.

З урахуванням викладеного, порушення постачальниками товару (робіт, послуг) по ланцюгу постачання, певних вимог податкового законодавства та правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування валових витрат та податкового кредиту у випадку, якщо така залежність не визначена Податковим кодексом України.

Також за змістом Податкового кодексу України платник податку (покупець товару, послуг) на час здійснення господарської операцій з придбання товару не зобов'язаний та не має повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару (послуг) у ланцюгу постачання, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо, і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів-постачальників.

Податкове законодавство України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи.

Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі "Булвес" АД проти Болгарії" Європейський суд з прав людини дійшов такого висновку: "... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності".

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом. (Ухвала ВАСУ від 23.11.2016 року справа № К/800/18675/16, ЄДРСРУ № 62961971).

Стосовно недоліків у первинних документах суд зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій та відмови у формуванні податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі платника у зв'язку з його господарською діяльністю. Виходячи з викладеного, суд не приймає посилання податкового органу на порушення порядку складення видаткових накладних.

Твердження податкового органу про відсутність у контрагентів позивача необхідної для ведення господарської діяльності кількості працівників, технічних, транспортних, інших виробничих ресурсів, відсутність за юридичною адресою на момент звірки суд не приймає до уваги, оскільки вказане не свідчить про безтоварність угод поставки з позивачем. Чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже поняття "добросовісний платник", яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

З огляду на наведені приписи чинного законодавства, суд не приймає до увагу посилання відповідача на відсутність таких засобів у ТОВ «Прімівера груп» та ФОП Бойко Н.О.

Крім того, суд вважає безпідставними посилання відповідача на ненадання документів, які підтверджують якість придбаного товару. Так, представники контролюючого органу, які здійснюють перевірку, не мають права вимагати від підприємця сертифікати якості чи інші документи, що підтверджують якість і безпеку товару, оскільки вони не є документами, які впливають на визначення об'єкта оподаткування.

У судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти факту здійснення позивачем господарської діяльності у перевіряємому періоді. Однак при цьому представник відповідача ставив під сумнів реальність здійснення господарських операцій з вищевказаним товариством.

Суд вказує на те, що відповідачем не надано суду доказу щодо наявності на момент вчинення господарських операцій дефекту у правовому статусі контрагента позивача. Під час перевірки позивача відповідачем не перевірявся рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом - постачальником.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат позивача не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентом позивача податкової дисципліни (що відповідачем суду не доведено) має правові наслідки саме для цього контрагента, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах суду від 29.01.2014 року №К/9991/81114/11, від 22.01.2014 року № К/9991/37637/12, від 17.02.2014 року № К/800/50945/13, від 19.02.2014 року № К/800/61338/13, від 11.03.2014 року №К/800/1128/14, від 03.03.2014 року № К/800/12888/13, від 02.06.2014 року №К/800/6497/13, від 20.05.2014 року №К/800/53111/13, від 05.06.2014 року №К/800/1816/13, від 11.11.2014 року №К/800/1336/14.

Також, суд зазначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.

Саме така правова позиція викладена Європейським Судом з прав людини (рішення від 22.01.2009 року у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03), а також Верховним Судом України (постанова від 09.09.2008 року у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011 року у справі за позовом ЗАТ Мукачівський лісокомбінат до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011 року у справі за позовом ТОВ Фірма ВІК до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень).

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угод між позивачем та його контрагентом з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, а саме, рішення суду у цивільній чи господарській справі, вироку суду у кримінальній справі або іншого належного доказу на підтвердження "нереальності" здійснених контрагентом позивача господарських операцій.

В свою чергу, неприйнятними є доводи податкового органу в частині посилання на матеріали досудового розслідування відносно ТОВ «Прімавера груп».

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини першої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Так, законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту є Кримінальний процесуальний кодекс України (далі КПК України).

У частині першій статті 23 КПК закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частина друга цієї ж статті визначає, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Таким чином, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.

Відповідно до частини 6 статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві.

Суд зазначає, що ані на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ані станом на час розгляду даної справи, інформація стосовно винесення вироку щодо посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Прімавера груп" відсутня.

Факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб'єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Матеріали досудового розслідування за вказаними вище кримінальними провадженнями не можуть бути враховані як доказ фіктивності Товариства з обмеженою відповідальністю "Прімавера груп".

За таких підстав позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 23927,64грн., а тому вказана сума має бути відшкодована відповідачем за рахунок бюджетних асигнувань.

Згідно з ч. 3 ст. 243 КАС України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п'ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 2,5-10, 72-80, 159, 160, 171, 199-204, 205, 246, 250, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Селянського (фермерського) господарства "Верес" (, 84170, Донецька обл., Слов'янський район, село Торець, вулиця Зелена, будинок 17) до Головного управління ДФС у Донецькій області ( 87526, Донецька обл., місто Маріуполь, вулиця 130 Таганрозької дивізії, будинок 114) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05.09.2018 року № форми "Р", № форми "В4", - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 05.09.2018 року № форми "Р", яким визначено податкове зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 1 181 100,00 грн (один мільйон сто вісімдесят одна тисяча сто гривень) та суму штрафу у розмірі 295 275,00 грн (двісті дев'яносто п'ять тисяч двісті сімдесят п'ять гривень).

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 05.09.2018 року№ форми "В4", яким визначено суму завищення від'ємного значення податку на додану вартість у розмірі 118 800,00 грн (сто вісімнадцять тисяч вісімсот гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Донецькій області на користь Селянського (фермерського) господарства "Верес" суму сплаченого судового збору у розмірі 23927,64 (двадцять три тисячі дев'ятсот двадцять сім гривень шістдесят чотири копійки).

Повний текст рішення складено 25.02.2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Голуб В.А.