Справа № 1640/2919/18
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 лютого 2019 р. Справа № 1640/2919/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 26.09.18 року по справі № 1640/2919/18

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України
третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

- визнання протиправним та скасування пункту 15 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, №77 від 27 липня 2018 року щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві";

- зобов`язання прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з врахуванням пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та вжити заходів до її виплати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 січня 2017 року йому вперше встановлена ІІ група інвалідності у зв`язку з наявністю поранень, контузії та захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де велись бойові дії, а тому у нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтями 16 та 16-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", а отже відмова відповідача є протиправною.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року, оформленого протоколом № 77 від 27 липня 2018 року (пункт 15).

Зобов`язано Міністерство оборони України (Повітрофлотський проспект, буд. 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код 00034022) прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 (с. Остап`є, Великобагачанський район, Полтавська область, 38354, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у відповідності до пункту 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що позивача звільнено з військової служби 12.02.1986року, а інвалідність було встановлено вперше 12.01.2017 року, тобто понад тримісячний термін після звільнення.

Представник Полтавського обласного військового комісаріату надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати, відмовивши у задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, позивач та представник ІНФОРМАЦІЯ_2 заявили клопотання про проведення апеляційного розгляду справи без їх участі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів апеляційної скарги в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 15 травня 1984 року по 12 лютого 1986 року перебував на строковій військовій службі в Демократичній Республіці Афганістан у період бойових дій у складі в/ч НОМЕР_2 /а.с.37-38/.

Актом судово-медичного дослідження (обстеження) №761 зафіксовано, що при судово-медичному обстеженні ОСОБА_1 виявлені шрам шкіри обличчя зліва та післяопераційний шрам в ділянці лівої ключиці, які утворилися в результаті загоєння ран, які по своїй морфологічній характеристиці не протирічать механізму та давності їх утворення внаслідок вогнепальних поранень, можливо в строк та за обставин, на які вказує обстежуваний ОСОБА_1 /а.с. 36/.

У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 2635 від 13 червня 2016 року) зазначено, що вогнепальні осколкові поранення голови (контузія 1985 р.), тулуба колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , 1965 року народження, наслідком яких стали рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджується актом судово-медичного дослідження №761 від 26 травня 2016 року Полтавського обласного бюро СМЕ, та які у подальшому призвели до розвитку: "Стійких віддалених наслідків перенесеної ЗЧМТ (контузія 1985 р.) у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії 2 ст. змішаного генезу (гіпертонічна та па фоні шийного остеохондрозу) з вираженими та стійкими вестибуло-атактичним синдромом, цефалгічним синдромами, з лікворо-венозною дистензією, з помірним астено-невротичним синдромом. ІХС: кардіосклерозу атеросклеротичного, СН І, ФК ІІ. Гіпертонічної хвороби ІІ ст. Розповсюдженого остеохондрозу, ускладненого протрузіями міжхребцевих дисків в сегментах Ll-L2, L2-L3,L3-L4,L4-L5, деформуючим спондильозом, спондилоартрозом ІІ ст. поперекового та грудного відділів хребта з помірним больовим та м`язово-тонічним синдромами", що підтверджується записами у медичних документах, - поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії /а.с.35/.

12 січня 2017 року ОСОБА_1 вперше встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку з пораненням, контузією, захворюванням, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, про що видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0563151 від 03 лютого 2017 року /а.с. 34/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року у справі № 816/362/18, яке набрало законної сили 21 травня 2018 року, встановлено обставини, які в силу вимог частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не підлягають доказуванню у цій справі.

Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року у справі № 816/362/18 встановлено, що 17 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського ОВК із заявою (вх. від 23 січня 2018 року) про направлення документів на розгляд комісії Міністерства оборони України для вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги як інваліду війни другої групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. До заяви було додано копії: паспорта; ідентифікаційного номера; витягу з протоколу засідання ЦВЛ МО України; акту огляду фахівцем в галузі СМД; довідки до акту МСЕК; військового квитка.

Листом від 29 січня 2018 року №12/172 ІНФОРМАЦІЯ_3 повідомив, що ОСОБА_1 не має права на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до норм Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", оскільки інвалідність йому встановлена понад тримісячний строк після звільнення зі строкової військової служби (звільнений з військової служби 12 лютого 1986 року, інвалідність встановлена 12 січня 2017 року). Крім того зазначено, що відповідно до переліку документів, визначених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2013 року № 975, підставою для виплати допомоги, зокрема, є документ, що свідчить про причини та обставини поранення. Згідно з пунктами 21.7 та 21.8 Положення про військово - лікарську експертизу в Збройних силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року № 402, причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва) підтверджуються довідкою, виданою військовою частиною або достовірними документами про причини і обставини одержання поранення (травми), витяг з історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово - облікові документи.

Вказаним рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 березня 2018 року у справі № 816/362/18 визнано протиправною та скасовано відмову Полтавського обласного військового комісаріату, оформлену листом від 29 січня 2018 року вих. №12/172, у складенні висновку про наявність у ОСОБА_1 права на призначення одноразової грошової допомоги як інваліду війни другої групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та направленні документів на розгляд комісії Міністерства оборони України та зобов`язано Полтавський обласний військовий комісаріат скласти висновок за заявою ОСОБА_1 від 17 січня 2018 року (вх. від 23 січня 2018 року) щодо призначення одноразової грошової допомоги у відповідності до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 та статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як інваліду війни другої групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, та направити його на розгляд комісії Міністерства оборони України /а.с. 22-26/.

На виконання рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_1 надіслав до Департаменту фінансів Міністерства оборони України висновок про наявність у ОСОБА_1 права на отримання одноразової грошової допомоги №12/1235 від 06 червня 2018 року та документи, зазначені в пунктах 10 і 11 Порядку № 975 від 25 грудня 2013 року, а саме: копію довідки МСЕК про встановлення інвалідності серії АВ №0563151 від 12 січня 2017 року; копію витягу з протоколу ЦВЛК про встановлення причинного зв`язку поранення (травми, контузії, каліцтва); копію акта судово-медичного дослідження №761; копію військового квитка; копію паспорта серії НОМЕР_3 від 14 лютого 2001 року та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера /а.с.33/.

Рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, оформленим протоколом № 77 від 27 липня 2018 року (пункт 15), рядовому в запасі ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки заявнику інвалідність встановлена понад тримісячний строк після звільнення зі служби /а.с. 39/.

Не погодившись із вищевказаним рішенням Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до пункту 6 статті 16, пункту 2 статті 16-2 Закону № 2011-XII (із змінами та доповненнями), а також підпункту 3 пункту 6 Порядку № 975 (із змінами та доповненнями), а тому рішення відповідача про відмову у призначення допомоги є протиправним. Також, судом зобов`язано Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, відповідно до пункту 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції, чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року/ з урахуванням висновків суду.

Колегія суддів частково не погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування пункту 15 Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, №77 від 27 липня 2018 року щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року "Про затвердження порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві", колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 45 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (в редакції, чинній на момент звернення позивача до Полтавського ОВК із заявою про виплату одноразової допомоги, далі - Закон № 2011-XII).

Пунктом 2 статті 16-3 Закону № 2011-XII визначено, що у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам.

Пунктом 1 статті 16 цього ж Закону встановлено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві є гарантованою державою виплатою, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2017, який набрав чинності з 01.01.2017, пункт 2 ст. 16 вищевказаного Закону викладено в новій редакції, відповідно до якої одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема: " 4) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті; 5) встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби; 6) встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві".

Отже, з аналізу статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вбачається, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовців виникає і у тому разі коли інвалідність настала після перебігу тримісячного строку з дня його звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або одержання каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, яке мало місце в період її проходження.

Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-446а14 та від 21 квітня 2015 року у справі № 21-135а15 неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону №2011-ХІІ, висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.

Також, аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 372/1258/16-а, № провадження К/9901/6800/18.

Вищевикладене спростовує посилання апелянта, Міністерства оборони, на те, що оскільки позивач проходив строкову службу у лавах Збройних Сил, з якої був звільнений у 1981 році, то на нього поширюється дія пункту 6 статті 16 Закону № 2011-XII в редакції станом на 01.01.2017, із змісту якої слідує, що права на отримання одноразової грошової допомоги він не має через те, що інвалідність йому була вперше встановлена 12.01.2017р.

За змістом п. 6 ст. 16-3 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Позивач проходив строкову військову службу у лавах Збройних Сил України, тому вирішення питання про призначення йому одноразової допомоги належить до компетенції Міністерства оборони України.

Судовим розглядом підтверджується право позивача на одноразову допомогу на підставі пункту 6 статті 16 Закону № 2011-XII.

За нормою пункту 8 статті 16-3 вказаного Закону особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

У відповідності до ч. 9 ст. 16-3 Закону № 2011-XII порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975) визначено, що у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії №0563151 позивачу встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з пораненням, контузією, захворюванням, пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, з 12.01.2017 (а.с. 34).

Таким чином, позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" - з 12 січня 2017 року.

З аналізу викладеного вбачається, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, яке діяло на момент первинного встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.

Пунктом 11 Порядку встановлено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку /абзац 1 пункту 13 Порядку №975/.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови /абзац 2 пункту 13 Порядку №975/.

Таким чином, розгляд заяви і доданих до неї документів, поданих військовослужбовцем для призначення і виплати одноразової грошової допомоги повинен закінчуватись прийняттям відповідного рішення (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги).

За змістом пункту 2 Розділу І Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, затвердженого наказом Міністерства оборони України 26.10.2016 № 564 комісія утворюється в апараті Міністерства оборони України з метою виконання пункту 13 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок), та Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290.

Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Положення з метою забезпечення виконання покладених на неї завдань Комісія зокрема зобов`язана приймати рішення про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги в місячний строк із дня надходження всіх необхідних документів.

Формою роботи Комісії є засідання, результати якого оформлюються протоколом, який підписується головою Комісії, його заступником, секретарем та всіма членами Комісії, які брали участь у засіданні.

Далі рішення Комісії про призначення (відмову у призначенні або повернення документів на доопрацювання) одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум доводиться до Департаменту фінансів Міністерства оборони України, а виплата одноразової грошової допомоги здійснюється відповідно до наказів /п. 11 Положення/.

Відповідно до пункту 15 Порядку № 975 рішення Комісії може бути оскаржено в судовому порядку.

Таким чином, протокол є документальною формою фіксації подій та прийнятого рішення, що є актом індивідуальної дії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 11.04.2018 у справі 760/1397/17 (номер в ЄДРСР 73355359).

Враховуючи, що відповідачем допущено помилкове тлумачення норми закону щодо права позивача, яке потягло за собою неправомірну відмову у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як гарантованої державної виплати, то мало місце порушення права позивача на соціальний захист в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасовання рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року, оформленого протоколом № 77 від 27 липня 2018 року (пункт 15).

Щодо позовних вимог про зобов`язання прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії), захворювання, що пов`язані із виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з врахуванням пункту "б" статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та вжити заходів до її виплати, колегія суддів виходить з наступного.

Так, у підпункті б пункту 1 статті 16-2 означеного Закону, який просить застосувати позивач при вирішенні його спору, визначено, що цей підпункт поширюється на випадки, визначені підпунктом 4 пункту 2 статті 16 Закону, із сфери дії якого виключено військовослужбовців строкової служби Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2017 (набрав чинності з 01.01.2017).

З того часу розмір одноразової допомоги військовослужбовцям строкової служби визначається пунктом 2 статті 16-2 Закону № 2011-XII.

Пунктом 2 статті 16-2 вищевказаного Закону встановлено, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На час звернення позивача із заявою про призначення одноразової грошової допомоги, механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначено Порядком № 975.

На виконання нової редакції ст. 16 Закону № 2011-XII Кабінетом Міністрів України були внесені зміни відповідні зміни і до цього Порядку.

Згідно пп. 3 п. 6 Порядку № 975 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 № 335), одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю строкової служби, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, у розмірі:

- 120 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності І групи;

- 90 кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи;

- 70 - кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога ОСОБА_1 в частині застосування до нього підпункту б пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII не підлягає задоволенню.

Однак, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у відповідності до пункту 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду, з огляду на наступне.

Перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням колегія розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Колегія суддів зауважує, що суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року за № 13 викладено позицію щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, згідно якої суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Згідно ч.2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із рішеннями Європейського суду з прав людини по справах: Класс та інші проти Німеччини від 6 вересня 1978 року, Фадєєва проти Росії (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, Кумпене і Мазере проти Румунії (Заява N 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року - завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Також, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Рисовський проти України (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, серед іншого, розкрито елементи змісту принципу доброго врядування.

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах Beyeler v. Italy № 33202/96, Oneryildiz v. Turkey №48939/99, Moskal v. Poland № 10373/05).

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги є виключною компетенцією суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у відповідності до пункту 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 243, 250, 310, 315, 321 , 308, 317, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.09.2018 року по справі № 1640/2919/18 - скасувати в частині зобов`язання Міністерства оборони України (Повітрофлотський проспект, буд. 6, м. Київ, 03168, ідентифікаційний код 00034022) прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 (с. Остап`є, Великобагачанський район, Полтавська область, 38354, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 12 січня 2017 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії у відповідності до пункту 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду

В цій частині прийняти нову постанову, якою зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої пунктом 6 частини другої статті 16, частини другої статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" /в редакції чинній з 01 січня 2017 року/, а також підпункту 3 пункту 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 975 від 25 грудня 2013 року /в редакції постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 18 травня 2017 року, яка застосовується із 01 січня 2017 року/ з урахуванням висновків суду.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Спаскін О.А.
Судді Кононенко З.О. Мельнікова Л.В.