Справа № 428/13508/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2019 року

Київ

справа №428/13508/16-а

адміністративне провадження №К/9901/32661/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Гімона М.М., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 428/13508/16-а

за позовом ОСОБА_2 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - ГУ ПФУ, ПФУ відповідно) про зобов'язання провести поновлення пенсії за віком шляхом її призначення на загальних підставах, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ГУ ПФУ

на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 квітня 2017 року, ухвалену у складі головуючого судді Бароніна Д.Б. та

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г., -

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2016 року представник ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати ГУ ПФУ провести поновлення пенсії за віком з 07 жовтня 2009 року шляхом її призначення у розмірі не меншому за прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_2 вказує, що постановою Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року у справі № 757/44063/15-а, яка набула законної сили, було зобов'язано ПФУ передати заяву позивача до уповноваженого територіального органу ПФУ для подальшого поновлення, а у разі неможливості призначення, їй пенсії.

Листом від 25 травня 2016 року № 5784/Ш-11 ПФУ повідомив про те, що виконав преюдиційну постанову та направив заяву позивача про поновлення пенсії разом з доданими до неї документами до ГУ ПФУ з вказівкою «для розгляду та прийняття рішення, відповідно до чинного законодавства заяву ОСОБА_2 та додані до неї копії документів про поновлення її пенсії за віком в порядку, визначеному цим судовим рішенням». Тобто, ПФУ відповідачу була надана вказівка про прийняття рішення відносно позивача відповідно до преюдиційної постанови, в якій суд зобов'язав ПФУ передати документи позивача для поновлення або (у разі неможливості) призначення їй пенсії. Даний лист ПФУ має розглядатися як індивідуально-правовий акт, який визначає обов'язки конкретної юридичної особи - відповідача. Тобто, зазначений індивідуально-правовий акт вказує, відповідно до законодавства, на необхідність поновлення пенсії позивачу, а в разі неможливості поновлення - її призначення, а, отже, є обов'язковим для виконання своїм адресатом.

Листом від 13 червня 2016 року № 4927/02-01 відповідач неправомірно, всупереч законодавству та вказівці вищого керівного органу, незважаючи на діюче рішення суду, відмовляється поновити позивачу пенсію, посилаючись на те, що в нього відсутня її пенсійна справа, а призначити пенсію заново відповідач не має змоги.

Сєвєродонецький міський суд Луганської області постановою від 25 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, частково задовольнив позовні вимоги:

- визнав протиправними дії ГУ ПФУ щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення пенсії за віком;

- зобов'язав ГУ ПФУ направити до уповноваженого управління ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаного управління заяву ОСОБА_2 про поновлення пенсії за віком разом із доданими до неї документами, які були надіслані ПФУ до ГУ ПФУ листом від 25 травня 2016 року № 5784/Ш-11 - для подальшого вирішення питання про поновлення, а у разі неможливості, призначення пенсії ОСОБА_2 - уповноваженим управлінням ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаним управлінням.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовив.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що ГУ ПФУ, на виконання доручення ПФУ та в порядку здійснення організації роботи управлінь Фонду, мало направити до уповноваженого управління ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаного управління заяву ОСОБА_2 про поновлення пенсії за віком разом із доданими до неї документами, які були надіслані ПФУ до ГУ ПФУ листом від 25 травня 2016 року № 5784/Ш-11 для подальшого вирішення питання про поновлення, а у разі неможливості, призначення пенсії ОСОБА_2 уповноваженим управлінням ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаним управлінням. Саме такий спосіб реагування на доручення ПФУ з боку відповідача відповідав би вимогам чинного законодавства, забезпечив би належне виконання доручення ПФУ та постанови Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року по справі № 757/44063/15-а, а також не призвів би до виходу відповідача за межі своїх повноважень та до порушення прав позивача.

30 червня 2017 року ГУ ПФУ звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, ухвалити нове рішення - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що судами попередніх інстанцій встановлено, що уповноваженим на розгляд заяви позивача є саме управління ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднане управління. Тобто оскаржувані судові рішення в цій частині повністю дублюють судове рішення по справі № 757/44063-15-а, змінюючи лише особу, на яку покладається обов'язок за направлення на розгляд вказаної заяви. За таких обставин, на думку скаржника, за моменту набрання законної сили оскаржуваних судових рішень, склалася ситуація, коли з одного і того самого питання судами України винесено два окремі судові рішення, що суперечать одне одному в частині особи, на яку покладено обов'язок з їх виконання. При цьому відповідач вказує на те, що пенсія за віком була призначена позивачу у 2006 році довічно, тому призначити таку пенсію знову, є неможливим.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 05 липня 2017 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

04 серпня 2017 року від представника позивача до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на касаційну скаргу ГУ ПФУ, в яких перший просить залишити її без задоволення.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Касаційний адміністративний суд заслухав у попередньому судовому засіданні доповідь судді-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, та, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних постанови та ухвали судів попередніх інстанцій - без змін, з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, в 1997 році виїхала на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де була прийнята на консульський облік у відділі Посольства України. При цьому, у 1997 році позивачу уповноваженим органом соціального захисту населення в Жовтневому районі м. Луганська була призначена пенсія за віком.

19 серпня 2015 року позивач звернулась до ПФУ із заявою про направлення її заяви про поновлення пенсії до відповідного органу ПФУ за належністю, оскільки поштове сполучення з м. Луганськ відсутнє та вказана територія не підконтрольна Україні.

15 вересня 2015 року ПФУ відмовив позивачу у здійсненні вказаних заходів, вказуючи на те, що в органах ПФУ відсутні матеріали пенсійної справи позивача.

Печерський районний суд міста Києва постановою від 03 березня 2016 року задовольнив позовні вимоги у справі № 757/44063/15-а за позовом ОСОБА_2 до ПФУ про зобов'язання вчинити певні дії:

- визнав протиправною бездіяльність ПФУ щодо не передання уповноваженому територіальному органу ПФУ заяви ОСОБА_2 про поновлення їй пенсії;

- зобов'язав ПФУ передати заяву ОСОБА_2 до уповноваженого територіального органу ПФУ для подальшого поновлення, а у разі неможливості призначення, їй пенсії.

Вказана постанова Печерського районного суду міста Києва набрала законної сили.

Відповідно до листа ПФУ від 25 травня 2016 року № 578Н/Ш-11, адресованого ГУ ПФУ, на виконання вищезазначеної постанови суду, ураховуючи повноваження ПФУ, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, у зв'язку із зверненням представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо добровільного виконання судового рішення, ПФУ направив до ГУ ПФУ для розгляду та прийняття рішення відповідно до чинного законодавства заяву ОСОБА_2 та додані до неї копії документів про поновлення пенсії за віком в порядку, визначеному цим судовим рішенням.

З листа ГУ ПФУ від 13 червня 2016 року № 4927/02-01, адресованого ПФУ та представнику позивача, вбачається, що за нормами Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» призначення пенсії за віком відбувалось з дати досягнення пенсійного віку (для жінок - 55 років). ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла пенсійного віку ІНФОРМАЦІЯ_2 року, з зазначеної дати і довічно їй призначено пенсію в Україні органами соціального захисту населення за місцем її проживання в м. Луганську.

Відповідно до норм чинного законодавства, поновлення призначеної раніше на території України пенсії відбувається за матеріалами, що містяться в пенсійній справі. У зв'язку з тим, що м. Луганськ згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р. знаходиться на території, що не контролюється українською владою, органи виконавчої влади та ПФУ тимчасово не здійснюють в повному обсязі своїх повноважень та не мають доступу до архівних сховищ. У зв'язку з вищевикладеним, витребувати пенсійну справу ОСОБА_2 для поновлення їй пенсії в Україні не надається можливим. Оскільки пенсія вже призначена на території України, для повторного первинного призначення пенсії ОСОБА_2 за нормами чинного законодавства про пенсійне забезпечення в Україні підстави відсутні.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційний Суд України у рішенні від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У зазначеному рішенні Конституційного Суду України та відповідній практиці Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Колегія суддів зазначає, що кожна особа, яка здобула право на пенсію шляхом здійснення трудової діяльності в Україні протягом певного періоду часу, сплачуючи при цьому зі свого доходу внески на загальнообов'язкове пенсійне страхування, набуває право на пенсію не залежно від її місця проживання.

Право позивача на пенсію за віком не є спірним у цій справі.

У даному випадку, спір виник у зв'язку із відсутністю на законодавчому рівні механізму поновлення виплати пенсії пенсіонеру, який виїхав на постійне місце за кордон, територіальним пенсійним органом, за відсутності доступу до архівних сховищ, які залишились на території, яка тимчасово не контролюється українською владою, зокрема, в. м. Луганську.

Звертаючись з даним позовом через свого представника, позивач просила захистити не тільки її право на призначення або поновлення пенсії, а й право на належний розгляд по суті її заяви про поновлення виплати пенсії. Вказане право позивач також просила захистити у справі № 757/44063/15-а, тобто цей позов є вже другим, який спрямований на захист цього права.

Відмова у задоволенні позову у справі, яка розглядається без урахування вищевказаних обставин призведе до ситуації, за якої постанова Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року у справі № 757/44063/15-а формально вважатиметься виконаною, проте позивач так і не реалізує своє право на розгляд її заяви про поновлення пенсії уповноваженим органом ПФУ.

Згідно із підпунктом 15 пункту 11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Голова правління Пенсійного фонду України дає у межах повноважень, передбачених законом, обов'язкові до виконання державними службовцями і працівниками апарату Пенсійного фонду України та його територіальними органами доручення.

Тобто, ПФУ у вищевказаному листі надав відповідачу доручення щодо розгляду та прийняття рішення відповідно до чинного законодавства відносно заяви ОСОБА_2

Згідно із підпунктом 3 пункту 4 Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань організовує роботу управлінь Фонду щодо:

- здійснення контролю за призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду, інших джерел, визначених законодавством;

- призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Таким чином, ГУ ПФУ на виконання доручення ПФУ та в порядку здійснення організації роботи управлінь Фонду, мало направити до уповноваженого управління ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаного управління заяву ОСОБА_2 про поновлення пенсії за віком разом із доданими до неї документами, які були надіслані ПФУ до ГУ ПФУ від 25 травня 2016 року № 5784/Ш-11 для подальшого вирішення питання про поновлення, а у разі неможливості, призначення пенсії ОСОБА_2 уповноваженим управлінням ПФУ в районі, місті, районі у місті або об'єднаним управлінням.

Саме такий спосіб реагування на доручення ПФУ з боку відповідача відповідав би вимогам чинного законодавства, забезпечив би належне виконання доручення ПФУ та постанови Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року у справі № 757/44063/15-а, а також не призвів би до виходу відповідача за межі своїх повноважень та до порушення прав позивача.

При цьому, те, що архівні сховища з пенсійними документами залишились на окупованій території в даному випадку, не може бути підставою для позбавлення права позивача на поновлення пенсії, а у разі необхідності, й призначення її знов.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в пункті 111 Рішення від 26 лютого 2015 року [(справа «Заїченко проти України (№ 2)» (Заява № 45797/09)] вказав на те, що Суд вже постановляв, що вичерпанню підлягають лише ефективні національні засоби правового захисту (див. пункт 84). Суд нагадує, що для того, щоб бути ефективним, засіб правового захисту має бути незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів влади і бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59, від 6 вересня 2005 року); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення; а також забезпечити належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland) [ВП], заява № 30210/96, п. 158, ECHR 2000-XI).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про часткове задоволення позовних вимог, шляхом виходу за межі позовних вимог.

Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Касаційний адміністративний суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.

Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, Касаційний адміністративний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами попередніх інстанції судових рішень і погоджується з їх висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області залишити без задоволення.

Постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2017 року у справі № 428/13508/16 - залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

М.М. Гімон

В.М. Кравчук ,

Судді Верховного Суду