Справа № 826/5026/16
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5026/16 Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.

за участю: секретаря Мідянки А.А.,

представників позивача Мілімко А.А., Сапельова В.В.,

представника третьої особи Попова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Аграрної біржі на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом Аграрної біржі до Національного банку України, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ПАТ «Банк «Фінанси і кредит», про визнання бездіяльності протиправною,-

В С Т А Н О В И В:

Аграрна біржа звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Національного банку України щодо невжиття належних заходів забезпечення, захисту законних інтересів вкладників і кредиторів щодо безпеки збереження коштів на банківських рахунках в АТ «Банк «Фінанси та Кредит», яка полягає у порушенні строків надання АТ «Банк «Фінанси та Кредит» результатів інспекційної перевірки за період з 01.02.2012 року по 01.12.2014 року,

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року позов залишено без розгляду відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України, у зв»язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що публікація на веб-сайті офіційного інтернет-представництва відповідача не може свідчити про порушення його прав відповідачем, а відтак, у позивача виникло право на звернення до суду лише з моменту, коли інформація про Банк перестала бути конфіденційною та становити банківську таємницю, тобто не раніше, ніж з дати прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому той просить залишити апеляційну скаргу без задоволення як безпідставну, а ухвалу суду без змін та вказує на правомірність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а ухвалу суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.03.2012 року між Аграрною біржею та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір №30287 на розрахунково-касове обслуговування, відповідно до умов якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкрито позивачеві поточні рахунки, здійснюється їх розрахунково-касове обслуговування. Аграрна біржа, в свою чергу, зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно з тарифами в порядку і на умовах, визначених цим договором.

У період з 12.12.2014 року по 05.03.2015 року Банком зобов'язання за Договором від 29.03.2012 року №30287 не виконано, з огляду на що, Аграрна біржа звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом про стягнення з Банку шляхом перерахування на поточний рахунок Аграрної біржі суми заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року у справі №910/5513/15-г, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 року, позов Аграрної біржі задоволено повністю.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року видано наказ, на підставі якого 23.07.2015 року відділом примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №48244293.

Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 17.09.2015 року №612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» та розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації.

Станом на 17.09.2015 року рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2015 року виконано не було.

17.12.2015 року Національним банком України прийнято постанову №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Позивач, проаналізувавши зміст ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дійшов висновку, що грошові кошти йому повернуто не буде, оскільки сума зобов'язань Банку за рішенням суду значно перевищує суму вартості активів, за рахунок яких буде задоволено вимоги кредиторів Банку. На думку позивача, у нього є підстави стверджувати, що внаслідок, в тому числі, бездіяльності Національного банку України, оскільки ним не вжито своєчасних заходів відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України», склалася ситуація, яка і призвела до негативних фінансово-економічних наслідків у цьому банку.

Позивач звернувся з позовом до суду, предметом якого є оскарження бездіяльності Національного банку щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка і призвела до порушення, на думку позивача, прав позивача як вкладника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та неповернення йому коштів.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач дізнався або повинен був дізнатися про допущення відповідачем оскаржуваної ним бездіяльності ще на стадії прийняття рішення про віднесення Банку до категорії неплатоспроможних і запровадження в ньому тимчасової адміністрації, яке було офіційно оприлюднено 19.09.2015 року, разом з тим, з даним адміністративним позовом він звернувся до суду лише 24.03.2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно положень ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до адміністративного суду суб'єкта владних повноважень встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб'єкту владних повноважень право на пред'явлення передбачених законом вимог.

Згідно із статтею 100 КАС України (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Відповідно до ч.1, абзацу 1 ч.2 ст. 122 КАС України (в редакції від 15.12.2017 року) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, за своїм змістом стаття 122 КАС України (в редакції від 15.12.2017 року) є аналогічною статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом).

Дотримання строку звернення до суду з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейським Судом з прав людини зазначено, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Європейським Судом з прав людини у справі Bellet v. France вказано, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить вказана позиція Європейського Суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

В той же час, у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак, Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Подібний за змістом висновок наведено Європейським Судом з прав людини в ухвалі щодо прийнятності від 30.08.2006 року (справа «Каменівська проти України»), згідно якої право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані...».

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках. Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Згідно ч.3 ст. 76 цього Закону Національний банк України не здійснює банківський нагляд за банком, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, здійснюється ліквідація, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17.09.2015 року №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» делеговано повноваження тимчасовому адміністратору банку строком на 3 місяці з 18.09.2015 року по 17.12.2015 року включно.

Отже, з моменту фактичного запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а саме з 18.09.2015 року Національний банк України не здійснює банківський нагляд за зазначеним банком, крім отримання звітності в установленому Національним банком України порядку, а тому бездіяльність відповідача, яка оскаржується позивачем, гіпотетично могла б мати місце до запровадження тимчасової адміністрації, тобто, до 18.09.2015 року.

Враховуючи, що інформація про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» перебуває в загальному доступі, перебіг строку звернення до адміністративного суду з метою захисту прав, свобод та інтересів Аграрної біржі слід обраховувати з 17.09.2015 року.

Разом із тим, позивачем засобами поштового зв'язку подано до Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративний позов, який датовано 24.03.2016 року, зареєстровано канцелярією суду 28.03.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що адміністративний позов подано з пропуском шестимісячного строку звернення до суду.

Аналогічні позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі №826/2158/17, від 31.05.2018 року у справі №826/15798/16, від 03.05.2018 року у справі №826/26727/15, від 03.05.2018 року у справі №826/8153/16.

Суд відзначає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов'язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року №826/3994/16.

Твердження позивача, що інформація про визнання банку неплатоспроможним не містить інформації про підстави та причини прийняття таких рішень, оскільки охороняється банківською таємницею є безпідставними, позаяк, вказана інформація ніяким чином не впливає на права позивача.

Крім того, доводи позивача, що лише з листа адвоката ОСОБА_7 від 25.02.2016 року він об'єктивно мав можливість встановити, ким та коли було порушено його права, є необґрунтованими, оскільки позивач не наводить обставин, які б свідчили про відсутність у нього можливості отримати аналогічну інформацію раніше.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року №826/14402/17.

Частиною третьою статті 123 КАС України встановлено, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, тому ухвала суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм чинного законодавства та не підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і не підлягає скасуванню.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо пропущення позивачем строку звернення до суду.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 266, 308, 312, 315, 316, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Аграрної біржі залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 21.02.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк