Справа № 826/7285/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/7285/18 Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Сорочка Є. О., Парінова А. Б., розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення не зазначений, дата складання повного тексту не зазначена) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій щодо ненарахування та невиплати винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення, але не менш ніж 3000, 00 грн. у розрахунку на місяць, за період з 07.11.2015 р. по 21.01.2016 р. на загальну суму 17906, 70 грн.; стягнення винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.11.2015 р. по 21.01.2016 р. на суму 17906, 70 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що висновок суду першої інстанції щодо того, що для отримання спірної винагороди участь позивача у воєнних конфліктах має бути безпосередньою, є помилковою.

Така вимога Міністерства оборони України, на думку апелянта, не є виключною та розповсюджується на інше коло осіб, до якого позивач не входить.

В якості доказу безпосередньої участі в АТО позивач зазначає відповідну довідку від 21.07.2017 р. № 1857/42-12/01-2017, видану Луганським управлінням Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 19.02.2019 р. за вх. № 6331, у якому відповідач підтримує попередньо висловлену позицію щодо того, що постанова КМ України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31.01.2015 р. № 24, розповсюджується на працівників міліції, в той час як позивач у спірний період був поліцейським, що і слугувало єдиною підставою для ненарахування спірної допомоги.

При цьому, як зазначає відповідач, постанова КМ України «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» від 20.01.2016 р. № 18 (застосовується з 21.01.2016 р.) врегулювала виплату винагороди позивачу, як поліцейському, внаслідок чого така винагорода підлягає нарахуванню з вказаної дати.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 21.02.2019 р. постановлено про перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач у період з 07.11.2015 р. по 21.01.2016 р., що є спірним періодом, проходив службу на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах управління внутрішньої безпеки в Луганській області ДВБ НП України, про що свідчить довідка від 22.03.2018 року № 764/42-12/03-2018, видана Департаментом внутрішньої безпеки Луганського управління Національної поліції України, та у спірний період у відпустці чи на лікарняному не перебував (а. с. 12).

Відповідно до посвідчення від 16.07.2015 р. серії МВ №031842 позивач є учасником бойових дій (а. с. 18).

27.02.2018 р. позивач звернувся з заявою до відповідача про надання інформації щодо виплати/невиплати винагороди за безпосередню участь у антитерористичній операції, зазначивши, що має намір звернутися до суду (а. с. 10).

Листом від 29.03.2018 р. № М-391/42-02/04-18 відповідачем надіслано запитувану інформацію.

Згідно з інформацією зазначеною у довідці від 22.03.2018 р. № 68 про нараховане грошове забезпечення заступнику начальника УВБ в Луганський області ДВБ НПУ підполковнику поліції ОСОБА_3 за період з 07.11.2015 р. по 31.01.2016 р. нараховано грошове забезпечення у такому розмірі:

- за листопад 2015 року - 5880, 00 грн.;

- за грудень 2015 року - 7350, 00 грн.;

- за січень 2016 року - 8528, 00 грн.

Винагорода за безпосередню участь в АТО згідно з довідкою від 22.03.2018 р. № 71 складає:

- за листопад 2015 року не нараховувалась;

- за грудень 2015 року не нараховувалась;

- за січень 2016 року нарахована в сумі 1083, 87 грн. (а. с. 13).

Вказані обставини справи сторонами по справі не заперечуються та доказуванню не підлягають в розумінні ч. 1 ст. 78 КАС України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про боротьбу з тероризмом» від 20.03.2003 р. № 638-VI (далі - Закон № 638), постановою Кабінету Міністрів України «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» від 31.01.2015 р. № 24 (далі - Постанова № 24).

Статтею першою Закону № 638 визначено, що антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення злочинних діянь, здійснюваних з терористичною метою, звільнення заручників, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичного акту чи іншого злочину, здійснюваного з терористичною метою.

Згідно зі статтею 5 вказаного Закону Міністерство внутрішніх справ України здійснює боротьбу з тероризмом шляхом запобігання, виявлення та припинення злочинів, вчинених з терористичною метою, розслідування яких віднесене законодавством України до компетенції органів внутрішніх справ; надає Антитерористичному центру при Службі безпеки України необхідні сили і засоби; забезпечує їх ефективне використання під час проведення антитерористичних операцій.

Відповідно до пункту 1 Постанови № 24 (чинної до 21.01.2016 року) в особливий період або під час проведення антитерористичної операції військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, правоохоронних органів, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду виплачується винагорода у відсотках місячного грошового забезпечення.

Розмір винагороди визначається виходячи з розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних додаткових видів місячного грошового забезпечення постійного характеру, премії та повинен становити не менш як 3000, 00 грн. на місяць.

У разі коли військовослужбовець, особа рядового або начальницького складу, що брали безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду менше одного календарного місяця, розмір винагороди визначається пропорційно дням участі виходячи з її розміру, що становить не менш як 3000, 00 грн.

Предметом спору у даній справі є встановлення факту розповсюдження/ нерозповсюдження на позивача у спірний період Постанови № 24.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що наявність лише довідки Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України від 22.03.2018 № 71 не є належним та допустимим доказом постійної безпосередньої, фактичної участі позивача в антитерористичній операції.

Дослідивши вказаний довід, колегія суддів встановила невідповідність таких висновків суду обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не здійснив посилання та не надав оцінки довідці від 21.07.2017 р. № 1857/42-12/01-2017, на якій наголошує апелянт (а. с. 16).

Натомість, у вказаній довідці зазначено, що позивач дійсно, в тому числі у спірний період, безпосередньо брав участь в АТО з посиланням на накази першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБ України від 03.01.2015 р. № 3, від 17.112015 р. № 321, від 20.11.2015 р. № 324, від 02.03.2016 р. № 62, від 30.07.2016 р. № 212дск, від 14.07.2017 р. № 197дск.

Витяг з наказу від 03.01.2015 р. № 3 наявний в матеріалах справи (а. с. 15).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції про відсутність доказів безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції.

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» від 23.12.1993 р. № 3781-XII правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо того, що оскільки Національна поліція є правоохоронним органом, то останній відповідно до Постанови № 24 мав право на винагороду, яка виплачується за безпосередню участь в антитерористичній операції у відсотках до місячного грошового забезпечення.

У зв'язку із вищезазначеним, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи відповідача про відсутність правового регулювання виплати винагороди за участь в АТО в період з 07.11.2015 р. по 21.01.2016 р.

Вказана правова позиція висловлена також у постановах ВС від 23.10.2018 р. (справа № 812/927/16) та від 18.07.2018 р. (справа № 812/889/17).

Окремо колегія суддів звертає увагу, що у справі № 812/889/17 Верховний Суд залишив в силі рішення суду першої інстанції, яким було обрано ефективний спосіб захисту порушеного права у вигляді стягнення спірної суми винагороди з відповідача, підтримавши таку судову практику.

Зважаючи на це, а також ту обставину, що право позивача на отримання винагороди є безспірним, колегія суддів приходить до висновку про можливість уникнення надмірного формалізму та захисту порушених прав позивача у спосіб, про який він просить, - шляхом стягнення спірної суми.

В свою чергу, у заявлених уточнених позовних вимогах позивач просить визнати протиправними дії щодо ненарахування та невиплати винагороди.

Натомість, як встановлено колегією суддів, позивач не отримував відмови відповідача щодо такого нарахування.

Листом від 29.03.2018 р. № М-391/42-02/04-18 відповідачем було надано лише запитувану позивачем інформацію.

З огляду на що, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності, що мала місце під час нарахування позивачу грошового забезпечення, у вигляді невключення до нього спірної винагороди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, однак апеляційним судом приймаються в якості належних для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Відповідно до ст. 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат вирішенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити дії задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_3 винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції у розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 21 січня 2016 року у розмірі 17906, 70 гривень.

Стягнути з Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (, місцезнаходження: місто Київ, вулиця Богомольця, 10) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 листопада 2015 року по 21 січня 2016 року у розмірі 17906, 70 гривень (сімнадцять тисяч дев'ятсот шість гривень 70 копійок).

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя Є. О. Сорочко
Суддя А. Б. Парінов

(Повний текст постанови складено 21.02.2019 р.)