Справа № 826/3499/18
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/137
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 лютого 2019 року 16:38 № 826/3499/18

За позовом ОСОБА_1

до Генеральної прокуратури України

Прокуратури Київської області

про поновлення на роботі

Суддя О.В.Головань

Секретар І.В. Галаган

Представники:

Позивач: не з'яв.

Від відповідача 1: Конакова В.О.

Від відповідача 2: Слабковська О.О.

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про

визнання незаконним та скасування наказу Генерального прокурора України від 15.01.2015 року № 4дк про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Обухівського району Київської області з позбавленням класного чину "радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 19.11.2012 р. №1655к, за порушення присяги працівника прокуратури, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури;

визнання незаконним та скасування запису у трудовій книжці №17 від 15.01.2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади прокурора Обухівського району Київської області з позбавленням класного чину "радник юстиції" за порушення присяги працівника прокуратури, скоєння проступку, який порочить честь працівника прокуратури, керуючись п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 46-2, ст. 48 Закону України "Про прокуратуру", ч. 1 ст. 8, п. 6 ст. 9, ст. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України;

поновлення на роботі прокурора у системі органів прокуратури України на посаді, альтернативній посаді прокурора Обухівського району Київської області - на посаді керівника місцевої прокуратури на території Київської області або міста Києва;

стягнення з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 601 184, 5 грн.;

стягнення з Генеральної прокуратури України спричиненої внаслідок незаконного звільнення з посади прокурора Обухівського району Київської області та позбавлення класного чину "радник юстиції" моральну шкоду у розмірі 100 000 000 грн. (в редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.08.2018 р.).

Ухвалою суду від 21.08.2018 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні 26.09.2018 р. розпочато розгляд справи по суті, заслухано пояснення позивача.

До судових засідань 29.10.2018 р., 15.11.2018 р. та 06.02.2019 р. позивач не з'явився, у зв'язку з чим суд в порядку п. 2 ч. 3, ч. 5 ст. 205 КАС України завершує розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні 06.02.2019 р. оголошено резолютивну частину рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, почав працювати в органах прокуратури з лютого 2002 р., на посаді помічника прокурора Вишгородського району Київської області.

Наказом Генеральної прокуратури України від 16.07.2014 р. №1025к ОСОБА_1 призначено на посаду прокурора Обухівського району Київської області строком на п'ять років.

Згідно спецповідомлення прокуратури Київської області від 15.01.2015 р. №04/03-2вих.-15 на адресу Генерального прокурора України 28.11.2014 р. з Генеральної прокуратури України до прокуратури Київської області надійшли матеріали ГУБОЗ МВС України за зверненням ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6 З приводу вимагання у них працівниками прокуратури Обухівського району неправомірної винагороди у вигляді земельної ділянки (1 га, с. Плюти, Обухівського району) за закриття провадження стосовно ОСОБА_5

Другим слідчим відділом управління прокуратури Київської області 28.11.2014 р. розпочато кримінальне провадження за №0000413 за фактом вимагання неправомірної вигоди працівниками правоохоронних органів спільно з іншими особами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що вказана земельна ділянка була предметом розгляду по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, і за результатами розгляду справи в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Після цього 01.10.2013 р. ОСОБА_7 звернувся із заявою до Обухівського РВ ГУ МВС України у Київській області щодо заволодіння шляхом шахрайства вказаною земельною ділянкою ОСОБА_5, за якою розпочато кримінальне провадження за №0001472 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а 23.04.2014 р. ОСОБА_5 поштою надіслано повідомлення про підозру за ч. 4 ст. 190 КК України.

В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_7, а також їх представники ОСОБА_8 та ОСОБА_9, вступили в змову з прокурором Обухівського району Київської області ОСОБА_1 з метою надання ним незаконних усних вказівок процесуальному керівнику прокуратури Обухівського району Київської області ОСОБА_10 та слідчому Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_11, здійснювати кримінальне переслідування ОСОБА_5 з метою примушування його до передачі прав на земельну ділянку, яка належить бабусі останнього - ОСОБА_12 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Внаслідок кримінального переслідування ОСОБА_5 був змушений погодитись на передачу прав на земельну ділянку ОСОБА_7, та безпосередньо під час вчинення нотаріальних дій щодо державної реєстрації договору дарування земельної ділянки було викрито ОСОБА_7, ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень.

Розпорядженням прокуратури Київської області від 15.01.2015 р. №6 призначено службове розслідування (перевірку) за фактом позаслужбових дій працівників прокуратури Обухівського району та визначено склад комісії.

Також 15.01.2015 р. прокурором Київської області на адресу Генерального прокурора України скеровано подання про звільнення прокурора Обухівського району радника юстиції ОСОБА_1 відповідно до ст. 8, п. 6 ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України, ч. 2 ст. 46-2 Закону України "Про прокуратуру" за вчинення ганебного вчинку, що порочить його як працівника прокуратури (вступив у позаслужбові стосунки з групою осіб з метою отримання неправомірної вигоди).

Наказом Генеральної прокуратури України від 15.01.2015 р. №4дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" відповідно до п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 46-2, ст. 48 Закону України "Про прокуратуру", ч. 1 ст. 8, п. 6 ст. 9, ст. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України за порушення Присяги працівника прокуратури, скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури, прокурора Обухівського району Київської області ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з позбавленням класного чину "радник юстиції", присвоєного наказом Генерального прокурора України від 19.11.2012 р. №1655к.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає вказаний наказ протиправним та просить його скасувати з таких підстав.

Позивач зазначає, що за результатами розслідування кримінального провадження №0000413 за фактом вимагання неправомірної вигоди працівниками правоохоронних органів спільно з іншими особами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, прокуратурою Львівської області винесено постанову від 30.11.2016 р. про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

За результатами оскарження вказаної постанови вона залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19.06.2017 р.

Також ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.12.2017 р. повернуто апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження №0000413.

Тобто, кримінальне провадження, яке стало підставою для звільнення позивача, закрите.

Позивач зазначає, що він не міг виконувати свої службові обов'язки, оскільки під час розслідування його було заарештовано; документи щодо відсторонення його від посади, звільнення з посади йому не надавалися, розрахунки не проводилися, трудову книжку ним не отримано.

Інформацію про своє звільнення позивач отримав з відповіді прокуратури Київської області від 24.01.2018 р. №11-81вих18 на його звернення до Генеральної прокуратури України, після чого позивач звернувся до суду.

Позивач вважає своє звільнення безпідставним, таким, що не враховує його заслуги перед українським народом, зазначає, що з ним не проведено розрахунок в день звільнення на порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не видано трудову книжку на порушення вимог ст. 47 КЗпП України.

Вказане є підставою для його поновлення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення.

В заяві про збільшення позовних вимог позивач додатково посилається на наявність недостовірної інформації у повідомленні про підозру, клопотанні слідчому судді про обрання йому запобіжного заходу - тримання під вартою та тексту обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000413.

Зокрема, позивач зазначає, що він не мав і не міг мати будь-якого відношення до прийняття рішення про кримінальне переслідування ОСОБА_5, оскільки був призначений на посаду прокурора Обухівського району лише 16.07.2014 р., тоді як про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_5 повідомлений 23.04.2014р.

Єдине процесуальне рішення, яке позивачем приймалося в межах зазначеного кримінального провадження №0001472 - це розгляд подання процесуального керівника про продовження 04.09.2014 р. строків досудового розслідування до 3-х місяців згідно п. 1 ч. 2 ст. 294 КПК України.

На момент оформлення договору дарування від 15.01.2015 р. кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 було закрите 26.12.2014 р., що унеможливлює тиск на особу.

Позивач зазначає, що зранку 15.01.2015 р. він прибув до прокуратури Київської області, де перебував на заслуховуванні кримінальних проваджень Обухівського РВ ГУ МВС України в Київській області, однак біля 12:00 був викликаний керівництвом прокуратури Київської області до прокуратури Обухівського району, де після розмови з останніми, відбувся обшук у службовому кабінеті позивача, в результаті якого нічого не виявлено.

До приміщення прокуратури Київської області позивача було доставлено близько 15.01.2015 р. у супроводі керівництва прокуратури Київської області та працівників спецпідрозділу у військовій формі з автоматичною зброєю та закритими обличчями, внаслідок чого у позивача погіршився стан здоров'я, тоді як швидка допомога прибула лише біля 22:00 15.01.2015 р.

Позивач перебував на лікуванні до 26.01.2015 р.

Також позивач зазначає, що у протоколах проведення НСРД у вказаному кримінальному провадженні розмови про вимагання коштів, інших матеріальних цінностей відсутні, проведені за відсутності ухвали слідчого судді використані в іншому кримінальному провадженні, аудіо- та відеоконтроль особи здійснювався з елементами провокування до вчинення злочинів, що і призвело до закриття кримінального провадження щодо позивача постановою прокуратури Львівської області від 30.11.2016 р.

За таких обставин, позивач стверджує, що прокурори органів прокуратури, будучи службовими особами під час розслідування кримінального провадження №0000413, вчинили зловживання владою, тобто, умисно, діючи в інтересах ОСОБА_5, використали службове становище для незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

Оскільки підстави для звільнення позивача ґрунтуються виключно на матеріалах вказаного кримінального провадження, звільнення позивача є незаконним, а також здійснене без проведення службового розслідування.

Надані матеріали службового розслідування не можуть бути взяті до уваги, оскільки воно проведене 07.02.2015 р., після звільнення позивача, без витребовування його пояснень і ознайомлення з результатами службового розслідування.

При звільненні порушено вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП, оскільки воно відбулося в період тимчасової непрацездатності, під час перебування позивача у лікувальному закладі.

Відповідач - Генеральна прокуратура України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач вважає, що позивачем порушено строк звернення до суду, передбачений ст. 122 КАС України, оскільки позивач, протягом двох років не виконуючи свої службові обов'язки, не міг не знати про своє звільнення.

Кримінальне провадження щодо позивача закрито в 2016 р., а під вартою позивач фактично не перебував, оскільки 26.01.2015 р. його випущено Печерським районним судом м. Києва під заставу, і жодних перешкод у отриманні інформації про своє звільнення у позивача не було.

Щодо позовних вимог по суті відповідач зазначає, що підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення стало викриття прокуратурою Київської області в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000413 позивача, який вступив у позаслужбові стосунки з групою осіб з метою отримання неправомірної винагороди за закриття кримінального провадження, про що відповідне подання від прокурора Київської області надійшло 15.01.2015 р.

Відповідач зазначає, що щодо позивача встановлено ознаки дисциплінарного проступку, зокрема, він вступив у позаслужбові стосунки з групою осіб з метою отримання неправомірної вигоди, що встановлено під час досудового розслідування у вказаній кримінальній справі, а також встановлено за результатами службового розслідування, призначеного прокурором Київської області 15.01.2015 р.

Вказані факти підтвердив прокурор прокуратури Обухівського району ОСОБА_10, який надавав пояснення під час службового розслідування, в той же час, позивач давати пояснення відмовився. Також вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6 від 02.12.2014 р., 27.12.2014 р., ОСОБА_5, протоколами негласних слідчих (розшукових) дій.

Той факт, що у позивача не було відібрано пояснення перед накладенням дисциплінарного стягнення, не є підставою для висновку про протиправність його накладення з врахуванням позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 19.12.2016 р. №6-2801цс15.

Позивач 10.02.2011 р. прийняв присягу працівника прокуратури м. Києва, і його було звільнено згідно п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 46-2, ст. 48 Закону України "Про прокуратуру", ч. 1 ст. 8, п. 6 ст. 9, ст. 10 Дисциплінарного статуту прокуратури України за порушення Присяги працівника прокуратури за порушення присяги працівника прокуратури.

Факт закриття кримінального провадження за обвинуваченням позивача не спростовує наявність у його діях дисциплінарного проступку, оскільки застосування дисциплінарної відповідальності за вчинення дій, які порочать працівника прокуратури, не є тотожним до кримінальної відповідальності за вчинення таких дій.

З врахуванням встановлених обставин було достатньо підстав для застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з позбавленням класного чину.

Безпідставними відповідач вважає посилання позивача на звільнення його під час перебування на лікарняному, оскільки згідно витягу з історії хвороби на стаціонарному лікуванні в медичному закладі КЗКОР "Київська обласна клінічна лікарня" він знаходився на лікарняному з 16.01.2015 р. по 26.01.2015 р., а останнім робочим днем є 15.01.2015 р.

Під час звільнення позивача з ним було проведено розрахунок згідно вимог КЗпП, йому нараховано та виплачено заробітну плату за січень 2015 р. та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 9 769, 63 грн.

Позивача не може бути поновлено на посаду, яку він обіймав, оскільки посада керівника прокуратури Обухівського району Київської області зайнята, а визначення "аналогічної" посади законодавство не містить.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то позивачем не надано доказів її заподіяння.

Відповідач - прокуратура Київської області - проти задоволення позовних вимог заперечив, підтримавши пояснення представника Генеральної прокуратури України.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників по справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав.

Щодо предмету доказування по справі

Згідно ст. 72, 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В даному випадку предметом доказування є відповідність законодавству рішення про звільнення позивача з посади (питання скасування запису у трудовій книжці, поновлення позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди мають похідний характер від вирішення вказаного питання).

Відповідно, суд не оцінює пояснення та докази учасників по справі щодо відповідності законодавству процесуальних дій та рішень у кримінальних провадженнях №0000413, №0001472.

Суд зазначає, що для встановлення відповідності чи невідповідності законодавству оскаржуваного наказу Генеральної прокуратури України від 15.01.2015 р. №4дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" необхідним є встановлення вчинення чи невчинення позивачем дій, що можуть бути кваліфіковані як дисциплінарний проступок (вступ у позаслужбові стосунки з групою осіб з метою отримання неправомірної вигоди), що стало підставою для звільнення позивача, і суд оцінює посилання учасників по справі на матеріали кримінальних проваджень виключно для встановлення цих обставин.

Також суд не надає оцінки твердженням позивача про порушення Генеральною прокуратурою України вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" під час розгляду його звернень, оскільки позовні вимоги не стосуються оскарження рішень, дій чи бездіяльності відповідачів щодо дотримання вимог вказаного Закону.

Під час розгляду справи позивач посилався також на порушення вимог ст. 116 КЗпП України щодо проведення розрахунку при звільненні, проте, відповідних вимог щодо вказаного порушення ним не заявлено, тому в цій частині суд також не вбачає підстав для надання оцінки твердженням позивача.

Щодо строку звернення до суду

Згідно ч. 1, 2, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В даному випадку оскаржуваний наказ прийнято 15.01.2015 р., позивач звернувся до суду з відповідним позовом 28.02.2018 р. згідно штемпеля вхідної кореспонденції.

Позивач зазначає про те, що станом на час звернення до суду трудова книжка ним не отримана; з оскаржуваним наказом він не ознайомлений, тоді як про його існування дізнався з листа прокуратури Київської області від 24.01.2018 р. №11-81вих18, скерованого позивачу 31.01.2018 р., після чого він в місячний строк звернувся до суду.

Ознайомившись з матеріалами справи та заслухавши пояснення учасників по справі щодо вказаних обставин, суд дійшов висновку про дотримання позивачем строку звернення до суду, передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки докази ознайомлення його з оскаржуваним наказом до отримання вказаної відповіді відсутні.

Зокрема, суду не надано доказів доведення оскаржуваного наказу до відома позивача раніше вказаної вище дати.

Також позивачу не було вручено трудову книжку, тоді як вона була йому вручена в судовому засіданні під час розгляду адміністративної справи.

Положення чинного станом на 15.01.2015 р. Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII, як і чинного Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. №1697-VII та Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 р. №1796-XII, не виключають застосування загальних положень законодавства про працю до процедури застосування дисциплінарного стягнення.

Згідно ст. 13 Дисциплінарного статуту про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ прокурора, який оголошується працівнику під розписку. Копія наказу додається до особової справи.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

З врахуванням викладеного строк на звернення до суду не є пропущеним, і заявлене відповідачем клопотання про залишення позовної заяви без розгляду не підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог по суті

Згідно п.п. 2, 6 ч. 2 ст. 46-2 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-XII прокурори підлягають звільненню з органів прокуратури, у тому числі з позбавленням класного чину, також у таких випадках: 2) порушення "Присяги працівника прокуратури" чи відмови від її прийняття; 6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України.

Згідно ст. 48 Закону №1789-XII за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 8, п. 6 ст. 9, ст. 10, 11 Дисциплінарного статуту прокуратури України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 06.11.1991 р. №1796-XII, дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури.

Дисциплінарними стягненнями є: 6) звільнення з позбавленням класного чину.

Генеральний прокурор України має право застосовувати дисциплінарні стягнення, зазначені у статті 9 цього Статуту, в повному обсязі, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Текст присяги працівника прокуратури наведено у ст. 46 Закону №1789-XII, він підписаний позивачем і доданий до матеріалів його особової справи 10.02.2011 р.

Згідно п. 2.1 наказу Генеральної прокуратури України від 22.09.2014 р. №17гн "Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України" до ганебних вчинків, скоєних прокурорами чи слідчими, відносити кримінальні, корупційні правопорушення, керування транспортними засобами у стані алкогольного чи наркотичного сп'яніння або відмову від проходження огляду з метою виявлення стану сп'яніння, порушення Присяги працівника прокуратури і Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, які дискредитують їх як працівників прокуратури та шкодять авторитету органів прокуратури.

Більш детального визначення "порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку" законодавство не містить, тому кваліфікація дій як таких, що можуть бути підставою для застосування дисциплінарного стягнення на цій підставі, здійснюється в кожному випадку окремо суб'єктом застосування відповідальності, в даному випадку - Генеральним прокурором України.

Згідно матеріалів справи та пояснень представників відповідачів саме таким чином було кваліфіковано вступ позивача у позаслужбові стосунки з групою осіб з метою отримання неправомірної винагороди за закриття кримінального провадження, що було викрито прокуратурою Київської області в ході досудового розслідування кримінального провадження №0000413, про що зазначено поданні прокурора Київської області на звільнення та в оскаржуваному наказі Генеральної прокуратури України від 15.01.2015 р. №4дк "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності".

Згідно матеріалів справи підставою для таких висновків для відповідача стала отримана інформація про вчинення кримінального правопорушення, а саме.

Відповідачем долучено до матеріалів справи копії матеріалів кримінального провадження №0000413, в яких станом на 15.01.2015 р. зафіксовано наступні події:

звернення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до ОВС ГУБОЗ МВС України про отримання вимоги від прокурора Обухівського району Київської області ОСОБА_1 через довірену особу неправомірної винагороди у вигляді земельної ділянки (1 га, с. Плюти, Обухівського району) за закриття провадження стосовно ОСОБА_5 (протоколи прийняття заяви про кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 28.11.2014 р., протоколи допиту свідка від 02.12.2014 р., т. 1 а.с. 216-234). Згідно вказаної, отриманої слідчим органом інформації, свідки повідомили про факт спілкування з ОСОБА_1 у його службовому кабінеті у жовтні та листопаді 2014 р. щодо кримінального провадження №0000413 та отримання пропозиції переоформити земельну ділянку для закриття кримінального провадження;

здійснення оперативного супроводження у кримінальному провадженні №0000413, в ході якого встановлено можливих осіб, які причетні або сприяють вчиненню злочину, зміст спілкування власника земельної ділянки зі своїм представником щодо її дарування (протоколи допиту старшого оперуповноваженого ГУБОЗ МВС України ОСОБА_14 від 03.12.2014 р., 25.12.2014 р., ОСОБА_15 від 27.12.2014 р., т. 1 а.с. 235-253);

підтвердження заявником та його представником факту вимагання земельної ділянки та спілкування з ОСОБА_1 щодо кримінального провадження №0000413 у грудні 2014 р., що підтверджено також у розмові заявника з процесуальним керівником ОСОБА_10 (протоколи допиту свідка від 27.12.2014 р., т. 2 а.с. 1-17);

спілкування ОСОБА_1 з процесуальним керівником у кримінальному провадженні №0000413 ОСОБА_10 щодо розслідування та отримання останнім вказівок щодо проведення розслідування (протокол допиту свідка від 15.01.2015р., т. 2 а.с. 28-35);

спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 щодо закриття справи за кримінальним провадженням №0000413 (протоколи втручання у приватне спілкування, Аудіо-, відео контроль особи від 12.12.2014 р., т. 2 а.с. 138-140, від 18.12.2014 р. т. 2 а.с. 150-153, від 27.12.2014 р. т. 2 а.с. 156-160, від 14.01.2015 р. т. 2 а.с. 174-181, від 25.12.2014 р. т. 2 а.с. 182-196, від 14.01.2015 р. т. 2 а.с. 197-211).

Всі інші залучені до матеріалів справи копії матеріалів вказаної кримінальної справи датовані після 15.01.2015 р., і не могли бути підставою для кваліфікації дій позивача як "порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку" і бути підставою для його звільнення згідно оскаржуваного наказу.

На думку суду, вказані докази, зібрані під час досудового розслідування у вказаній справі, станом на 15.01.2015 р. містили достатньо інформації на підтвердження факту спілкування позивача з сторонами кримінального провадження №0000413, а також іншими особами, щодо можливості закриття кримінального провадження та передачі ОСОБА_5 прав на земельну ділянку в обмін на це.

Щодо посилання позивача на постанову прокуратури Львівської області про закриття кримінального провадження від 30.11.2016 р. за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, суд зазначає, що її наявність і зміст не спростовують всі зібрані у ході досудового розслідування докази, тоді як свідчать про неможливість доведення вини підозрюваного у вчиненні конкретного кримінального правопорушення - вимагання - з урахуванням всієї сукупності кваліфікуючих ознак цього правопорушення.

Згідно ч. 6, 7 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов'язковою для суду.

Згідно змісту ч. 6 ст. 78 КАС України, крім вироку суду в кримінальному провадженні, обов'язковою для адміністративного суду є також ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності.

В даному випадку щодо позивача винесено постанову про закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування, тоді як відповідна ухвала суду в порядку ч. 10 ст. 284 КПК України щодо позивача не виносилася.

Ні згідно змісту постанови від 30.11.2016 р., ні згідно змісту ухвал Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2017 р. у справі №461/45/17, Апеляційного суду Львівської області від 19.06.2017 р. у вказаному кримінальному провадженні судами не встановлювалося, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (позивачем), тоді як лише у вказаній частині судове рішення у кримінальній справі є обов'язковим для адміністративного суду.

Зокрема, не є обов'язковою для суду і оцінка доказів, зібраних у кримінальному провадженні, надана з огляду на можливість їх використання під час розгляду кримінальної справи. Це пояснюється підвищеними стандартами до процедури зібрання доказів саме у кримінальному провадженні порівняно з доведенням тих чи інших обставин у дисциплінарних правовідносинах.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини не є порушенням ст. 6 Конвенції притягнення до дисциплінарної відповідальності на основі відомостей про факти, що встановлені у кримінальному провадженні, якщо такі відомості аналізувалися під кутом зору правил службової етики, навіть якщо особа була у кримінальному провадженні виправданою (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 6 жовтня 1982 року у справі "X. v. Austria" про неприйнятність заяви №9295/81) чи таке провадження було закрите (див. mutatis mutandis рішення Європейської комісії з прав людини від 7 жовтня 1987 року у справі "C. v. the United Kingdom" про неприйнятність заяви № 11882/85). Більше того, гарантована п. 2 ст. 6 Конвенції презумпція невинуватості застосовується до процедури, яка за своєю суттю є кримінальною, і в межах якої суд робить висновок про вину особи саме у кримінально-правовому сенсі (рішення Європейського суду з прав людини від 11 лютого 2003 року у справі "Ringvold v. Norway", заява № 34964/97). Відтак, зазначена гарантія не може бути поширена на дисциплінарні й інші провадження, які згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції охоплюються поняттям спору щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

Посилання на вказану правову позицію міститься, зокрема, у постанові Верховного суду від 25.04.2018 р. у справі № 800/547/17 http://reyestr.court.gov.ua/Review/73837584

З врахуванням викладеного сам по собі факт закриття кримінального провадження не може бути безумовною підставою для висновку про те, що встановлені під час досудового розслідування факти позаслужбового спілкування позивача з сторонами кримінального провадження №0001472, що перебувало у провадженні Обухівського РВ ГУ МВС України у Київській області щодо задоволення шляхом шахрайства вказаною земельною ділянкою ОСОБА_5, не мали місце, а також неврахування зібраних під час досудового розслідування доказів.

Отже, хоча оскаржуване рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності і прийнято на підставі відомостей, наявних в матеріалах кримінального провадження, однак ґрунтується на самостійних правових підставах.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів встановлені під час досудового розслідування факти позаслужбового спілкування позивача з вищевказаними особами, тоді як згідно пояснень відповідачів будь-якої службової необхідності у такому спілкуванні у позивача, який не здійснював процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000413, не було.

На думку суду, у відповідачів з врахуванням отриманої інформації були підстави для висновку про кваліфікацію дій позивача як "порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку".

В свою чергу, позивач пояснень з вказаного приводу не надав, як і доказів на спростування вказаних фактів позаслужбового спілкування, тоді як посилається на постанову від 30.11.2016 р., ухвали Галицького районного суду м. Львова від 29.05.2017 р. у справі №461/45/17, Апеляційного суду Львівської області від 19.06.2017 р. у вказаному кримінальному провадженні і просить вказані докази не брати до уваги.

Як зазначено вище, згідно ст. 11 Дисциплінарного статуту службова перевірка може бути призначена в разі необхідності; Закон №1789-XII положень про процедуру накладення дисциплінарного стягнення не містив.

Згідно п. 3.6, 3.7 наказу Генеральної прокуратури України від 22.09.2014 р. №17гн "Про організацію роботи з питань внутрішньої безпеки в органах прокуратури України" за фактами скоєння прокурорами чи слідчими ганебних вчинків доручено призначати службові розслідування (перевірки), які проводити відповідно до вимог Інструкції про порядок проведення службових розслідувань (перевірок) в органах прокуратури України. За їх результатами приймати обґрунтовані та такі, що відповідають ступеню вини і тяжкості проступку, рішення про дисциплінарну відповідальність винних осіб, аж до звільнення з органів прокуратури, у тому числі з порушенням клопотання про позбавлення класного чину. Одночасно вирішувати питання про відповідальність безпосередніх керівників за стан організації профілактичної роботи.

За порушення прокурором або слідчим Присяги працівника прокуратури доручено невідкладно вживати заходів щодо звільнення з органів прокуратури на підставі пункту 2 частини 2 статті 46-2 Закону України "Про прокуратуру".

З врахуванням вказаних положень законодавства за виявленим фактом порушення позивачем ОСОБА_16 працівника прокуратури було вжито негайних заходів щодо його звільнення, тоді як службова перевірка призначена одночасно зі звільненням 15.01.2015 р.

За таких обставин відсутність попередньо проведеної службової перевірки та її висновків не може в даному випадку вважатися підставою для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу.

Відповідачем долучено до матеріалів справи копії матеріалів службового розслідування (перевірки) за фактом позаслужбових дій працівників прокуратури Обухівського району Київської області, за яким прийнято висновок від 07.02.2015 рж, згідно якого факти, що стали підставою для звільнення позивача, знайшли своє підтвердження.

Під час проведення службового розслідування позивач від надання пояснень відмовився згідно довідки від 26.01.2015 р., що міститься в матеріалах службового розслідування (т. 1 а.с. 134).

Оскільки перевірка проведена після звільнення позивача, її матеріали не використовуються судом в якості доказів по справі, і в цьому немає необхідності, оскільки за результатами проведення перевірки не спростовано встановлені під час досудового розслідування у кримінальній справі обставини.

Щодо посилань на звільнення позивача під час перебування на лікарняному суд зазначає наступне.

Позивач зазначає про те, що швидка допомога до приміщення прокуратури Київської області прибула лише біля 22:00 15.01.2015 р., після чого позивача було госпіталізовано, і він перебував на лікуванні до 26.01.2015 р.

Згідно витягу з історії хвороби на стаціонарному лікуванні в медичному закладі КЗКОР "Київська обласна клінічна лікарня" (т. 3 а.с. 22) позивач знаходився на лікарняному з 16.01.2015 р. по 26.01.2015 р., а останнім робочим днем є 15.01.2015 р.

З врахуванням викладеного підстави для висновку про недотримання вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення шкоди

Згідно змісту позовних вимог позивач просить також стягнути з Генеральної прокуратури України спричинену внаслідок незаконного звільнення з посади прокурора Обухівського району Київської області та позбавлення класного чину "радник юстиції" моральну шкоду у розмірі 100 000 000 грн., проте, обґрунтовує це погіршенням стану свого здоров'я внаслідок проведення щодо нього кримінального провадження №0000413.

З вказаного приводу суд окремо зазначає, що проведення щодо позивача розслідування у кримінальному провадженні не є наслідком його звільнення з посади, оскільки воно могло мати місце і без звільнення позивача, якщо би було прийнято рішення про відсторонення його від виконання обов'язків.

Законодавство містить спеціальні положення щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зокрема, Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 01.12.1994 р. №266/94-ВР.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Оскільки за результатами розслідування кримінального провадження №0000413 за фактом вимагання неправомірної вигоди працівниками правоохоронних органів спільно з іншими особами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 189 КК України, прокуратурою Львівської області винесено постанову від 30.11.2016 р. про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, позивач може скористатися порядком згідно Закону №266/94-ВР для відшкодування завданої йому шкоди незалежно від того, чи правомірним було його звільнення згідно оскаржуваного наказу.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 21.02.19 р.