Справа № 826/20139/16
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Собківа Я.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства «Виробничо-торговельна фірма «МТН-Полтава» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 12.07.2016 № та №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є обґрунтованими та правомірними.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що Державною податковою інспекцією у Соломянському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість (з питань своєчасності сплати узгоджених податкових зобов'язань) ПрАТ «ВТФ «МТН-Полтава», яка оформлена актом від 12.07.2016 №9426/26-58-12-01-09-25158009, відповідно до якого контролюючим органом встановлено порушення термінів сплати самостійно визначених грошових зобов'язань з податку на додану вартість за липень, серпень, вересень 2015 року, лютий березень 2016 року, сплати податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015 № у загальному розмірі 486 040,50 грн.

На підставі вказаного акту перевірки, ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення від 12.07.2016:

- №, яким до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 10% у сумі 55 794,80 грн.;

- №, яким до позивача застосовані штрафні санкції у розмірі 20% у сумі 28 706,65 грн.

Відповідно до листа від 23.09.2016 №14986/10/26-58-12-01-13 ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомлено, що головним державним ревізором-інспектором Желізко І.О. при оформленні податкових повідомлень-рішень автоматично допущено помилку, а саме вказаний однаковий номер на обох документах. Згідно бази АІС «Податковий блок» податкове повідомлення-рішення 10% № від 12.07.2016, податкове повідомлення-рішення 20% № від 12.07.2016.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що судовими рішеннями визнано протиправними дії відповідача щодо переведення перерахованої позивачем суми у розмірі 215 005 грн на електронний рахунок позивача та зобов'язано відповідача внести до лицьової сторони картки особового рахунку позивача запис про сплату вказаних грошових коштів.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України (далі - ПК) податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

За правилами пункту 36.2 цієї ж статті ПК податковий обов'язок виникає у платника за кожним податком та збором.

В силу пункту 36.3 статті 36 ПК податковий обов'язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов'язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

За змістом пункту 37.2 статті 37, пункту 38.1 статті 38 ПК податковий обов'язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов'язує сплату ним податку та припиняється, зокрема, у зв'язку з його виконанням шляхом сплати в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до підпункту 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно з пункту 57.1 статті 57 ПК платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 203.2 статті 203 ПК сума податкового зобов'язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Згідно абзацу першого пункту 57.3 статті 57 ПК у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Відповідно до пункту 87.1 статті 87 ПК джерелами самостійної сплати грошових зобов'язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

За змістом пункту 126.1 статті 126 ПК визначено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як встановлено судом першої інстанції, приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач виходив із того, що погашення зобов'язань з ПДВ за липень, серпень, вересень 2015 року, лютий, березень, квітень 2016 року та сплата зобов'язання згідно податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015 № здійснювалась ПрАТ «ВТФ «МТН-Полтава» з порушенням встановленого ПК строку, що відповідно до згаданих вище норм є підставою для застосування до позивача штрафних санкцій.

Водночас, позивачем 23.06.2015 було сплачено 215 005 грн згідно за платіжного доручення від 23.06.2015 №503, у призначенні платежу якого вказано, що ці кошти сплачені згідно акту перевірки від 09.06.2015 №3061/26-58-22-08-18/25158009, за результатами якого приймалося згадане податкове повідомлення-рішення від 18.06.2015 №.

Проте, вказані кошти не були спрямовані контролюючим органом у погашення грошових зобов'язань, а зараховані на електронний рахунок позивача у якості переплати по податку на додану вартість.

Поряд з цим, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.11.2016 у справі №826/6810/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017, визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві щодо переведення перерахованої суми ПАТ "Виробничо-торговельна фірма "МТН-Полтава" грошової суми 23.06.2015 у розмірі 215005 грн. з призначенням платежу "*;131; сплата грошових зобов'язань за актом перевірки від 09.06.2015 року №3061/26-58-22-08-18/25158009" на електронний рахунок платника податку та зобов'язано Державну податкову інспекцію у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві внести до лицьової сторони картки особового рахунку ПАТ "Виробничо-торговельна фірма "МТН-Полтава" запис про сплату грошових коштів за платіжним дорученням №503 від 23.06.2015.

Залишаючи без змін рішення судів у вказаній справі, Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 зазначив, що право визначати призначення платежу належить виключно платнику, а суми податкових зобов'язань або податкового боргу слід вважати сплаченими у день реєстрації банківською установою платіжного документа із зазначеним у ньому призначенням платежу на сплату відповідних податкових зобов'язань або податкового боргу, визначених платником податків. Діючим законодавством податкові органи не наділені повноваженнями змінювати призначення платежу щодо коштів, сплачених платником податків в оплату податкових зобов'язань.

Частиною четвертою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не зважаючи на викладене, згідно наданої до суду інтегрованої картки платника податків, контролюючим органом не здійснено запис про сплату грошових коштів за платіжним дорученням від 23.06.2015 №503 в рахунок сплати узгодженого грошового зобов'язання з ПДВ позивача, наслідком чого стало винесення відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Таки чином, що протиправна бездіяльність, яка полягає у нездійсненні коригування в інтегрованій картці особового рахунку платника податку створює ситуацію, за якої сплачені позивачем кошти, що зараховуються до бюджету з відповідного податку, наростаючим підсумком не зараховуються на погашення зобов'язань позивача з вказаного податку. Відповідно, у платника постійно виникає недоїмка по сплаті вказаного податку, що призводить до винесення контролюючим органом рішень про застосування штрафних санкцій на підставі даних інтегрованої картки особового рахунку платника.

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки рішеннями судів в іншій справі, які набрали законної сили, встановлено неправомірність незарахування відповідачем у червні 2015 року в рахунок погашення грошового зобов'язання сплаченої позивачем суми у розмірі 215 тис. грн, що призвело до відображення у інформаційних системах контролюючого органу податкового боргу і, як наслідок, застосування до позивача санкцій, пов'язаних із несплатою такого боргу, то приймаючі оскаржувані рішення відповідачем порушено принцип «належного урядування» шляхом притягнення позивача до відповідальності внаслідок помилки, що допущена самим відповідачем - органом державної влади.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя Я.М. Собків

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 21.02.2019.