Справа № 2140/1946/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 р.м. ОдесаСправа № 2140/1946/18

Категорія: 6.3 Головуючий в І інстанції: Попов В.Ф.

Дата та місце ухвалення рішення: 05.11.2018 р. м. Херсон

Пятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача ОСОБА_1

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Фермерського господарства «Соценко» на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року по справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заповіт Ілліча» до Виконавчого комітету Скадовської міської ради, треті особи: ОСОБА_2, Фермерське господарство «Соценко», Головне управління Держгеокадастру в Херсонській області, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Заповіт Ілліча» звернулось до суду з позовом до Виконавчого комітету Скадовської міської ради, треті особи: ОСОБА_2, Фермерське господарство «Соценко», Головне управління Держгеокадастру в Херсонській області, в якому позивач просив: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Скадовської міської ради від 10.10.2017 року № 37494947.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року заявлений позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Скадовської міської ради Херсонської області ОСОБА_3 від 10.10.2017 року індексний номер 37494947 про державну реєстрацію договору оренди землі площею 2,85 га (кадастровий номер :13:019:0007).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство «Соценко» подало апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати вказане судове рішення та закрити провадження у справі, наголошуючи на неповному зясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушенні норм матеріального права, а також порушенні судом першої інстанції норм процесуального права щодо визначення підсудності даної справи.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,85 га, яка розташована на території Улянівської сільської ради Скадовського району Херсонської області.

20.01.2010 року між ОСОБА_2 та СТОВ «Заповіт Ілліча» (орендар) був укладений договір № 1 оренди вищевказаної земельної ділянки строком на десять років.

Суд першої інстанції встановив, що вказаний договір оренди був зареєстрований у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок у Відділі Держкомзему у Скадовському районі Херсонської області 22.04.2011 року за № 00287.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно судом першої інстанції встановлено, що 06.10.2017 року державний реєстратор Виконавчого комітету Скадовської міської ради Херсонської області - ОСОБА_3 здійснила державну реєстрацію прав, які виникли на підставі договору оренди землі на земельну ділянку № :13:019:0007, площею 2,85 га, укладеного 01.10.2017 року між ОСОБА_2 (власник) та ФГ «Соценко», індексний номер рішення 37494947.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір має публічно-правовий характер і повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 19 КАС України вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому субєкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, повязаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обовязковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, повязаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду

В свою чергу, згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у звязку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобовязує надавати такі послуги виключно субєкта владних повноважень, і спір виник у звязку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є субєктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у звязку із порушенням її прав у такому процесі з боку субєкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні врахувати суб'єктний склад спірних правовідносин, одним з яких є участь суб'єкта владних повноважень, визначити характер правовідносин, з яких виник спір, і мету пред'явлення позову.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тобто, спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Водночас, помилковим є висновок щодо поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб'єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин, натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним владних управлінських функцій, які він повинен здійснювати саме у тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний (зобов'язані) виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право оренди на спірну земельну ділянку), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Визнання протиправним і скасування рішення, запису про державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третьою особою є захистом прав позивача на земельну ділянку від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна.

Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди і відсутністю такого права у ФГ «Соценко» і, як наслідок, відсутністю в останнього правомірного інтересу щодо фіксації свого права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Отже, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не врахував того, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер, а саме є спором позивача і ФГ «Соценко» щодо права на спірні земельні ділянки, яке підлягає державній реєстрації.

Колегія суддів зазначає, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права оренди земельних ділянок має розглядатися як спір, що пов'язаний з порушенням цивільних прав позивача на земельні ділянки іншою особою, за якою зареєстровано аналогічне право щодо тих же земельних ділянок. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено аналогічний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь Держреєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Також, колегія суддів наголошує, що, оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто, останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням Держреєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорювані рішення, здійснено оспорювані записи.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим. Оскарження рішення про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо земельної ділянки за особою, яка не заперечує законності дій Держреєстратора з реєстрації за нею права оренди цих же земельних ділянок. Такий спір має приватноправовий характер.

Зазначена вище правова позиція відповідає висновкам ОСОБА_4 Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах від 4 квітня 2018 року у справі № 817/1048/16, від 18 квітня 2018 року у справі № 804/1001/16 та від 4 вересня 2018 року № 823/2042/16, від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 30 січня 2019 року у справі № 820/3703/17.

Що стосується посилань суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду щодо юрисдикції адміністративних судів у спірних правовідносинах, які викладені у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, колегія суддів зазначає наступне.

Так, згідно, зокрема, постанови ОСОБА_4 Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ОСОБА_4 Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі №804/20728/14, а також і від 12 червня 2018 року у справі №823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах №№ 820/2675/17 та 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

При цьому, Верховним Судом вказано на те, що такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, Верховний Суд зазначив, що скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обовязково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, Верховний Суд прийшов до висновку, що в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від субєктного складу сторін спору.

За таких обставин, беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Скадовської міської ради від 10.10.2017 року № 37494947 про державну реєстрацію договору оренди землі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами господарського судочинства.

При визначенні віднесення даної справи саме до господарської юрисдикції колегія суддів враховує висновки ОСОБА_4 Верховного Суду, викладені, зокрема, у постанові від 04.09.2018 року № 823/2042/16, згідно яких Верховним Судом визначено, що справа за аналогічним позовом має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Згідно ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обовязковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в даному випадку апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, а провадженню у справі закриттю.

Керуючись ст.ст. 238, 241, 243, 250, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Соценко» задовольнити.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Заповіт Ілліча» до Виконавчого комітету Скадовської міської ради, треті особи: ОСОБА_2, Фермерське господарство «Соценко», Головне управління Держгеокадастру в Херсонській області, про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора закрити.

Розяснити позивачу право на звернення в порядку господарського судочинства.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 21.02.2019 р.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька