Справа № 460/2562/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/946/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Обрізка І.М., Онишкевича Т.В.,

з участю секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 460/2562/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Сарненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинення певних дій, -

суддя в 1-й інстанції - Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення - 26.11.2018 року,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 26.11.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Сарненського об'єднаного управління Пенсійного України в Рівненській області про: - визнання незаконними дій по призначенню, перерахунку та виплаті додаткової пенсії за проживання на радіоактивно забрудненій території у менших розмірах, ніж передбачено Законом; - зобов'язання зробити перерахунок та виплатити позивачу доплату до пенсії, в розмірі двох мінімальних заробітних плат відповідно до статті 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", починаючи з 17.07.2018 з подальшим перерахуванням та виплатою в належному розмірі; - зобов'язання зробити перерахунок та виплатити додаткову пенсію за шкоду здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, розраховуючи з мінімальних пенсій за віком в розмірі не менше встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 17.07.2018, відповідно до статті 50 "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з подальшим нарахуванням та виплатою пенсії у зв'язку з збільшенням мінімального розміру пенсії за віком; - зобов'язання зробити перерахунок та виплатити позивачу доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва та захворювання, спричиненого Чорнобильською катастрофою - в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 17.07.2018 з подальшим перерахуванням та виплатою в належному розмірі; - стягнення різниці між нарахованою додатковою пенсією та доплатою до пенсії відповідно до статей 39, 49, 50, 53, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та фактично виплаченою сумою додаткової пенсії та доплати з 17.07.2018 по час винесення рішення судом.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач перебуває на обліку органу Пенсійного фонду як інвалід 1 групи від захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Також він проживає на території, яка є зоною гарантованого добровільного відселення. У вересні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо перерахунку розміру її пенсії і щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідно до ст.39, ст.49, ст.50, ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Сторона позивача вважає відмову відповідача у такому перерахунку пенсії протиправною, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 у справі №1-11/2018(3830/15). За наведеного, сторона позивача просила позов задовольнити повністю.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції не врахував рішення Конституційного суду України від 17.07.2018 року №6-р/2018 справа №1-11/2018(3830/15).

Просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.309 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача по призначенню, перерахунку та виплаті додаткової пенсії позивачу в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Таким чином жодних правових підстав для того, щоб покладати на відповідача обов'язок по перерахунку та виплаті позивачу доплати до пенсії, в розмірі двох мінімальних заробітних плат починаючи з 17.07.2018 з подальшим перерахуванням та виплатою в належному розмірі; по перерахунку та виплаті додаткової пенсії за шкоду здоров'ю в розмірі 100% мінімальної пенсії за віком, розраховуючи з мінімальних пенсій за віком в розмірі не менше встановленого законом прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, з 17.07.2018 з подальшим нарахуванням та виплатою пенсії у зв'язку з збільшенням мінімального розміру пенсії за віком; по перерахунку та виплаті позивачу доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва та захворювання, спричиненого Чорнобильською катастрофою - в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком з 17.07.2018 з подальшим перерахуванням та виплатою в належному розмірі,- немає, як і немає підстав для стягнення на користь позивача різниці між нарахованою додатковою пенсією та доплатою до пенсії відповідно до статей 39, 49, 50, 53, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та фактично виплаченою сумою додаткової пенсії та доплати з 17.07.2018.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Сарненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області як інвалід 1 групи внаслідок захворювання, пов'язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи, та особа, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 20.12.2017, посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 від 09.11.2011, довідкою МСЕК серії АВ №0756330 від 19.10.2017 (а.с.8-9).

18.09.2018 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про перерахунок пенсії відповідно до ст.49, ст.50, ст.53 ст.54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Листом від 21.09.2018 за №3312/03 Сарненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повідомило, що правових підстав для перерахунку пенсії позивачу немає.

Матеріали справи свідчать, що станом на 21.09.2018 розмір пенсійної виплати становить 2519,64 грн., яка складається з основного розміру пенсії - 2178 грн. та 341,64 грн. додаткової пенсії як інваліду 1 категорії 1 групи внаслідок захворювання, пов'язаного з наслідками Чорнобильської катастрофи, та яка виплачується позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1210 від 23.11.2011 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Не погодившись з правомірністю дій відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Ч.2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

01.04.1991 було введено в дію Закон УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Статтею 14 вказаного Закону, для встановлення пільг і компенсацій визначено такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які втратили повністю або частково працездатність внаслідок Чорнобильської катастрофи, хворі на променеву хворобу, а також особи, захворювання яких пов'язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, - категорія 1;

2) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження у 1986-1987 роках, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи, яких евакуйовано із зони відчуження, - категорія 2;

3) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження у 1988-1990 роках, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи, які постійно працюють або працювали чи проживають або проживали на територіях зон безумовного (обов'язкового) та гарантованого добровільного відселення, - категорія 3;

4) особи, які постійно працюють і проживають на території зони посиленого радіоекологічного контролю, - категорія 4.

Статтею 39 такого Закону було, зокрема, передбачено, що пенсіонерам (що віднесені до категорій 1, 2, 3, 4) щорічно виплачується винагорода в розмірі двомісячної суми пенсії.

Статтею 49 такого Закону було передбачено додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 2, 3, 4. Так, особам, віднесеним до категорії 2, щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначалася у розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком; особам, віднесеним до категорії 3 - 25 процентів, а особам, віднесеним до категорії 4 - 15 процентів.

Законом України "Про внесення змін і доповнень до Закону Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №2001-XII від 19.12.1991, Закон УРСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 викладено у новій редакції.

За такою редакцією, стаття 39 Закону №796-XII, визначала, що оплата праці громадян, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться за підвищеними тарифними ставками (відрядними розцінками) і посадовими окладами, з урахуванням рівня радіоактивного забруднення ізотопами цезію, складності виконуваних робіт і умов праці в таких розмірах: - від 1 до 5 Кі/км2 - на 20-30 процентів; - від 5 до 10 Кі/км2 - на 30-40 процентів; - від 10 до 15 Кі/км2 - на 40-60 процентів; - від 15 до 30 Кі/км2 - на 60-80 процентів; - понад 30 Кі/км2 - на 80-100 процентів. Перелік видів робіт і конкретні розміри процентних надбавок залежно від складності робіт та умов праці встановлюються Кабінетом Міністрів України. Пенсії, стипендії, допомога громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, підвищуються в розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, а також інвалідам, які дістали інвалідність внаслідок Чорнобильської катастрофи, підвищена оплата може обчислюватись із середньої заробітної плати, яку вони одержували до виходу на пенсію або встановлення інвалідності.

Статтею 49 Закону в новій редакції було передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

При цьому, за статтею 50 такого Закону, особам, віднесеним до категорії 1, призначалася щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах: - інвалідам I групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам II групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком; - інвалідам III групи, хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу, а також особам, захворювання яких пов'язане з наслідками Чорнобильської катастрофи, - 50 процентів мінімальної пенсії за віком.

А за статтею 51 - особам, віднесеним до категорії 2, призначалася щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 30 процентів мінімальної пенсії за віком. Особам, віднесеним до категорії 3, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю - у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Особам, віднесеним до категорії 4, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 15 процентів мінімальної пенсії за віком.

Законом України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №230/96-ВР від 06.06.1996 було внесено ряд змін і доповнень до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наступного.

Рішення Конституційного Суду України №6-р/2018 від 17.07.2018, то ним визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28.12.2014, частину третю статті 22, частину другу статті 24, частину сьому статті 30 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991; статтю 53 (крім її назви), статтю 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28.12.2014.

Оскільки підпункти 8-14 пункту 4 розділу I Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28.12.2014, ні вказаними, ні жодними іншими рішеннями Конституційного Суду України неконституційним не визнавались, то статті 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 продовжують діяти у редакції Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" №76-VIII від 28.12.2014.

Таким чином, за чинними нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991, пенсії по інвалідності, що настала внаслідок Чорнобильської катастрофи та щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, призначається у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Що стосується статті 39 Закону №796-XII, яка положеннями підпункту 7 пункту 4 розділу I Закону №76-VIII була виключена, то слід зазначити, що Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №987-VIII від 04.02.2016 до Закону №796-XII від 28.02.1991 з 01.10.2016 включено статтю 39 такого змісту: "Стаття 39. Доплата громадянам, які працюють у зоні відчуження - Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України". В такій редакції вказана норма діє і на даний час.

Оскільки позивачем не надано, а судом не здобуто доказів того, що позивач працює у зоні відчуження, то колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність позовних вимог.

Крім того, апелянтом не було надано доказів на підтвердження вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні "Великода проти України" від 03.06.2014 року, де зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Крім того, у зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи. Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 у справі "Ейрі проти Ірландії" та від 12.10.2004 року у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії", в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 460/2562/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 21.02.2019 року