Справа № 1340/5334/18
Суддя: Кухар Наталія Андріївна
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/5334/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Кухар Н.А.

секретаря судового засідання Шавель М.М.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Вакула А.Я.

свідка ОСОБА_3

свідка ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування постанови про накладення штрафу,-

в с т а н о в и в:

фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу.

Ухвалою від 14.11.2018 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

05.12.2018 року на виконання вимог ухвали суду від 14.11.2018 року позивачем подано до суду клопотання про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 07.12.2018 року відкрито провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду від 06 вересня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за результатами інспекційного відвідування працівниками Головного управління Держпраці у Львівській області складено акт №1138/472/АВ від 07.09.2018 року. На підставі вказаного акту винесено постанову №ЛВ 1138/472/АВ/ФС-2 про накладення штрафу. Постановою Головного управління Держпраці у Львівській області помилково встановлено порушення вимог частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України, а саме, допущення позивачем до роботи працівників без укладення трудового договору. Вказує, що працівники виконували роботу на підставі цивільно-правових договорів, що не суперечить чинному законодавству, а відтак винесена постанова є неправомірною. Крім того зазначає, що відповідачем не було повідомлено позивача щодо розгляду справи про накладення штрафу.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив задоволити позовні вимоги.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскаржена постанова прийнята за наслідками проведеного інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, в ході якого уповноваженими представниками відповідача виявлено порушення трудових відносин, зокрема, фактичного допуску працівників до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника чи уповноваженого органу, та без повідомлення територіального органу ДФС про прийняття працівників на роботу в порядку встановленому КМУ. Відтак, відповідачем правомірно застосовано фінансову санкцію за порушення частини 1 та 3 статті 24 КЗпП України.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Держпраці у Львівській області від 05.09.2018 року № 2058-П інспекторам праці - головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно - правових актів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі пп.1 п.5 Порядку в термін з 06.09.2018 року по 07.09.2018 доручено провести інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_5.

05.09.2018 року для здійснення інспекційного відвідування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, Головним управлінням Держпраці у Львівській області видано направлення № 1876 для проведення інспекційного відвідування у період з 06.09.2018 року по 07.09.2018 року.

За результатами інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, відповідачем складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЛВ1138/472/АВ від 07.09.2018.

07.09.2018 року інспектором праці ОСОБА_6, складено припис про усунення виявлених порушень №ЛВ1138/472/АВ-П.

04.10.2018 року т.в.о. начальника ГУ Держпраці у Львівській області Ніколайчуком Григорієм Анатолійовичем, на підставі акту інспекційного відвідування прийнято постанову №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами на фізичну особу-підприємця ОСОБА_5 у розмірі 335 070,00 грн.

Постанова про накладення штрафу від 04.10.2017 року №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2 є предметом оскарження.

Надаючи правову оцінку постанови ГУ Держпраці у Львівській області від 04.10.2017 №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (надалі - КзпП України) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 3 статті 24 КзпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96(далі - Положення № 96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до пункту 7 Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

За приписами пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі - Порядок № 509), штрафи накладаються ОСОБА_5 Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

За змістом пункту 10 Порядку № 509 постанова про накладення штрафу може бути оскаржена у судовому порядку.

Таким чином, частиною 2 статті 265 Кодексу законів про працю України передбачена відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). При цьому штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку.

Із змісту постанови ГУ Держпраці у Львівській області від 04.10.2017 №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2 випливає, що підставою для її винесення послугували встановлені в ході інспекційного відвідування порушення вимог частини 1 та частини 3 ст. 24 КЗпП України - працівники допускаються до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу, а саме: фізичною особою підприємцем ОСОБА_5 допущено до роботи працівників: ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3 без укладення трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В ході проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_5 надано цивільно-правові угоди (договори) щодо вищезгаданих осіб, однак не надано жодних документів (наказів про прийняття на роботу, трудових договорів, табелів обліку робочого часу, відомостей про нарахування та виплату заробітної плати та ін..), щодо їх працевлаштування, ведення яких передбачено законодавством про працю при використані найманої праці, що свідчить про неналежне оформлення трудових відносин. ФОП ОСОБА_5 не надано жодних відомостей, що свідчили б про сплату загальнообов'язкових платежів (податків, зборів ) щодо вищезазначених осіб.

Судом встановлено, що 05.09.2018 року між позивачем та громадянином ОСОБА_9 укладено цивільно - правовий договір, за умовами котрого останній за винагороду мав надати послуги з обслуговування бенкету за окремим замовленням в термін з 05 вересня 2018 року по 30 вересня 2018 року. За наслідками виконання даної угоди складено акт надання послуг № 3 від 08.09.2018 року.

03.09.2018 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено цивільно - правовий договір № 03/9, відповідно до якого ОСОБА_3 зобов'язується надати послуги та виконати роботу, зокрема, здійснити якісне обслуговування відвідувачів закладу, інформувати відвідувачів (співробітників) щодо меню, особливостей та правил закладу. Згідно з актом наданих послуг від 09.09.2018 року № 2, ОСОБА_3 надала послуги замовнику - ФОП ОСОБА_5 з обслуговування бенкету 07.09.2018 року з 15:00 до 23:45 год.

Згідно з цивільно-правовим договором № 05/9 від 05.09.2018 року ОСОБА_4 зобов'язується надати послуги та виконати роботу, зокрема, здійснювати якісне обслуговування відвідувачів закладу, інформувати відвідувачів (співробітників) щодо меню, особливостей та правил закладу. Відповідно до акту наданих послуг від 09.09.2018 року № 1, ОСОБА_4 надав послуги замовнику - ФОП ОСОБА_5 з обслуговування бенкету 07.09.2018 року з 15:00 до 23:45 год.

В судовому засіданні в якості свідків були допитані громадяни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Свідки зазначили, що дійсно виконували певні роботи відповідно до цивільно - правових угод. Надали пояснення, що в трудових відносинах не перебувають так, як трудовий договір не укладали, а виконували лише роботу передбачену цивільно-правовими договорами укладеними між ними та позивачем лише один день.

Стаття 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з наведених вище цивільно-правових договорів про надання послуг, укладених позивачем з фізичними особами, предметами останніх є обслуговування відвідувачів закладу. Суд приймає до уваги пояснення свідків, які зазначили, що надавали послуги обслуговування банкету лише один день 07.09.2018 року, за що позивач заплатив гроші. Крім того, дані обставини підтверджено копіями платіжних доручень та актами виконаних робіт.

Виходячи з наведених нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що відповідно до чинного законодавства України виконання робіт, надання послуг особою може здійснюватися на підставі цивільно-правових договорів, які передбачені ЦК України. Так як, судом встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_4 та ,ОСОБА_3 не підпорядковувались правилам внутрішнього трудового розпорядку, так як надавали послуги лише під час банкету, такі послуги мали одноразовий характер, їх не зараховували до штату, не вносився запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу на певну посаду, суд приходить до висновку, що постанова відповідача від 04.10.2017 №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами є протиправною та підлягає скасуванню повністю, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами порушення позивачем, як суб'єктом господарювання вимог частини 1 та частини 3 ст. 24 КЗпП України, а отже і наявності підстав, передбачених абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, для прийняття оспорюваного рішення, згідно якого на позивача накладено штраф у розмірі 335070,00 грн.

При цьому, судовим розглядом не встановлено процесуальних порушень проведення перевірки відповідачем, на котрі в своєму позові покликається позивач, як на підставу заявлених вимог.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 1762, 00грн підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Держпраці у Львівській області за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246 КАС України , суд

в и р і ш и в :

Позов задоволити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області від 04.10.2017 №ЛВ1138/472/АВ/ФС-2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, м. Львів, пл. Міцкевича, 8, ) в користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) судові витрати в сумі 1762,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення до Львівського апеляційної адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 22 лютого 2019 року.

Суддя Кухар Н.А.