Справа № 807/551/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/709/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Луців І.І.

за участю представника відповідача Сагайдака Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну представника ОСОБА_2 - адвоката Лучинця Олександра Вацлавовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №807/551/17 (винесене головуючим суддею Калинич Я.М. проголошене о 15:56 год. у м. Ужгороді повний текст складений 12.11.2018р.) за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України в якій просить: скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сомалі, належить до клану Тумал регіон Коріолі, с.Ходан. Освіти не має, тільки три класи школи. Все своє життя прожив у країні де йде війна, де безкарно вбивають, і нема впевненості, що наступного дня ти будеш жити. Коли одного разу в дім позивача прийшли Аль-Шабаб та вимагали, щоб він до них приєднався, останній відмовився, оскільки не бажав вбивати людей та бути на стороні вбивць. Позивача сильно вдарили по голові, і той був залитий кров'ю, й одночасно попереджений, що за ним повернуться через тиждень. У зв'язку з цим, мати позивача продала майно та дала гроші для втечі із Сомалі. Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважає позивач, створює для нього загрозу повернення до країни громадянської приналежності де йому загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. З Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку Аль-Шабаб та різних банд формувань, що безкарно діють на території Сомалі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Зокрема доводи апелянта зводяться до того, що заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою. Позивач подав свою заяву про міжнародний захист, як тільки дізнався від прикордонників про можливість подання такої заяви в Україні, і ми вважаємо, що в цілому заявник заслуговує довіри, оскільки відповідач не довів протилежного. Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, створює для позивача загрозу повернення до країни громадянської належності де йому загрожує небезпека, а саме реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування недержавними агентами, зокрема Аш-Шабааб, примусове вербування до її лав із зобов'язанням брати участь у конфлікті з державою, а також відсутність будь-якого захисту, як з боку держави, котра не в змозі втримати контроль і владу на всій території Сомалі, так і з боку кланів більшості. Також на всій території Сомалі відбувається загальнопоширене насильство в ситуації збройних конфліктів, та дискримінація і порушення прав представників кланів меншості, зокрема Тумал, до якого належить позивач. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачем поданий відзив на апеляційну скаргу, суть якого зводиться до того, що рішення суду є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, при повному та всебічному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, доведеністю обставин, що мають значення для справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач та його представник в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що зі слів ОСОБА_2, він є громадянином Сомалі, ІНФОРМАЦІЯ_2, мусульманин за релігійними переконанням, належить до клану Тумал, неодружений. Заявник народився і проживав в Сомалі в місті Коріолей, регіон Нижній Шебелле. Мати ОСОБА_1, залишилася в Сомалі. ОСОБА_2 стверджує, що закінчив 3 класи приватної школи міста Коріолей, Сомалі.

ОСОБА_2 нелегально у 2015 році виїхав з Сомалі автомобільним транспортом до Ефіопії. Дорога до Аддис-Абеби (Ефіопія) зайняла одну ніч. Протягом одного року ОСОБА_2 проживав в орендованому помешканні в столиці Ефіопії Аддис-Абебі, на підставі візи, яку оформив у міграційній службі Ефіопії. В Ефіопії, через посередників, оформив візу до Росії, куди прибув у вересні 2016 року. У Москві ОСОБА_2 перебував протягом місяця, проживаючи в готелі. У цей же час у нього відібрали паспорт громадянина Сомалі, пояснюючи, тим, що він їде далі до Європи і цей паспорт не потрібен. Далі ОСОБА_2 опинився вже в Україні в готелі, де його затримали представники Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, які і відвезли його до суду міста Мостиська, Львівської області. Звернувшись до міграційної служби у Львові отримав відповідь, що краще їхати до Закарпаття, оскільки в цій області є пункт тимчасового розміщення біженців. Після прибуття до Ужгорода, 3 листопада 2016 року, звернувся із завою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за захистом в Україні до ГУДМС України в Закарпатській області.

Відповідно до заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.11.2017 року №31 - ОСОБА_2 просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту «оскільки я з Сомалі. Я приїхав в Україну. Я без документів. У мене є проблеми. Я прошу допомогти мені з документами, житлом. Я вже на території України п'ять днів. Я прошу допомогти мені.».

Під час проведеної співбесіди 16 листопада 2016 року ОСОБА_2 повідомив, що тричі затримувався угрупуванням Аль-Шабааб. Його примушували на них працювати.

Однак, під час цієї ж співбесіди ОСОБА_2 надає наступну інформацію щодо першого затримання представниками Аль-Шабааб: це було, у віці двадцяти трьох років. Обставини, за яких його затримували, не містять ознак затримання. Вперше, представники угрупування Аль-Шабааб, прийшли до ОСОБА_2 додому і вела з ними переговори мати, вдруге, вона їм взагалі не відчинила двері, а втретє, як вони постукалися до їх будинку, з ними розмову мав вперше сам ОСОБА_2. За результатами візиту він зазнав фізичне насилля, через те, що відмовився працювати на угрупування Аль-Шабааб. Однак, як зазначив ОСОБА_2, троє людей у військовій формі, які приходили до ОСОБА_2 обіцяли, що повернуться наступного тижня. Не чекаючи наступного разу ОСОБА_2 через три дні покинув Сомалі.

З огляду на викладену інформацію позивачем, органом міграційної служби було проаналізовано інформацію, яка міститься у відкритих джерелах, щодо контролювання ситуації представниками Аль-Шабааб у місті Коріолей.

16 листопада 2016 року працівником міграційної служби, який вів справу позивача було складено висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та видано наказ ГУ ДМС України в Закарпатській області №73 від 16.11.2016 року про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час вказаної процедури з заявником проведено співбесіду (протокол від 16.11.2016 року), робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо. На уточнюючі співбесіди позивач не з'явився.

На підставі висновку від 16.02.2017 року щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_2, яким встановлено відсутність підстав для надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 15.03.17 р. №80-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про зазначену відмову позивача проінформовано повідомленням Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 04.04.2017 року №5.3/8, котре було вручено 14.04.2017 року.

Вказане рішення прийняте, зокрема, з таких підстав: відсутність у заявника будь-яких документів на підтвердження особи; відсутність вагомих доказів чи документального підтвердження зустрічей з представниками Аль-Шабааб, погроз заявнику з боку вказаного угрупування; невідповідність інформації заявника про кланову систему у Сомалі дійсності; недоведення заявником, що його твердження можуть вважатися правдоподібними; інформація щодо країни походження свідчить про те, що в більшості районів Сомалі ситуація спокійна та підконтрольна державі, тощо.

Суд першої інстанції в задоволенні позову відмовив з тих підстав, що рішення Державної міграційної служби України №80-17 від 15.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким що прийняте у відповідності до чинного законодавства та не знаходить підстав для висновку про невідповідність оскаржуваного рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають норма матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування об'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.11 р. №3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

В даному випадку оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №80-17 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято 15.03.2017 року, доведено до відома позивача шляхом направлення повідомлення від 04.04.2017 року №5.3/8.

Згідно розписки позивача на вказаному повідомленні воно отримане 14.04.17 року.

Згідно оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України №80-17 від 15.03.2017р. воно прийняте з посиланням на абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону №3671-VI, за яким не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 1 та 13 ч. 1 Закону № 3671-VI - біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.11.16р., а також під час співбесіди позивач посилався на війну між сомалійською армією та терористичним угрупуванням Аль-Шабааб, погрози з боку Аль-Шабааб, вимогу приєднатися до вказаного угрупування, також те, що останній є представником клану Тумал.

Під час співбесіди ОСОБА_2 не надав достовірних чи правдоподібних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання Сомалі. А саме, його твердження про те, що він був підданий переслідуванню з метою вербовки та через належність до осіб чоловічої статті призовного віку, не вважаються правдоподібними. ОСОБА_2 не навів жодних інших фактів переслідування, окрім загального твердження про вербовку. Він не навів жодних прикладів переслідування через свою належність до клану Тумал.

Як зазначив під час співбесіди, ОСОБА_2 ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації.

За матеріалами справи ознак того, що ОСОБА_2 міг бути причетний до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), b) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року виявлено не було.

У відповіді Управління Служби безпеки України у Закарпатській області зазначається, що за результатами перевірки обставин, за якими ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого-четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не встановлено. Станом на 07.12.2016 року ОСОБА_2 за обліками Генерального секретаріату Інтерполу не значиться.

Водночас ОСОБА_2 не виконав вимоги ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - не пройшов медичне обстеження.

Відповідно, міграційний орган мав перевірити посилання позивача на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної соціальної групи, у зв'язку з чим позивач перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань; посилання на те, що позивач був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, систематичного порушення прав людини.

Згідно змісту висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.02.17р., на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, міграційним органом досліджувалися вказані обставини, і не було знайдено підстав для визнання тверджень позивача обґрунтованими. З вказаного приводу суд зазначає наступне.

Згідно Керівництва УВКБ ООН по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця) 1992 р. http://www.unhcr.org/4d93528a9.pdf-

37. Фраза «цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань» є ключовою у визначенні. Вона відображає точку зору авторів на головні елементи характеристики біженця. Вона заміняє існуючі раніше методи визначення біженців за категоріями загальною концепцією «побоювань» за відповідними мотивами. Оскільки побоювання є суб'єктивні, це визначення додає суб'єктивний елемент до становища особи, яка звертається з заявою про визнання біженцем. Тому для надання статусу біженця вимагається, перш за все, оцінка тверджень заявника, а не судження про ситуацію у країні походження.

38. До елементу «побоювання», тобто, душевного стану та суб'єктивним умовам, додається визначення «цілком обґрунтовані». Це означає, що приймається до уваги не лише душевний стан особи при визначенні його статусу як біженця, але й те, що це стан має бути підкріплений об'єктивною ситуацією. Таким чином, термін «цілком обґрунтовані побоювання» має суб'єктивний та об'єктивний елементи, і при встановленні, чи дійсно обґрунтовані побоювання мають місце, обидва ці елементи мають братися до уваги.

45. ...Особа, яка звернулася з заявою про отримання статусу біженця, має зазначити переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань... Слово «побоювання» відноситься не лише до особи, яка дійсно переслідувалася, але й до тих, хто бажає запобігти ситуації, що загрожує небезпекою переслідування.

56. Переслідування необхідно відрізняти від покарання за злочини згідно звичайного права. Особи, які побоюються переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Необхідно нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка приховується від правосуддя.

65. Переслідування звичайно відносяться до влади країни. Вони можуть також походити від частини населення, яка не поважає порядок, встановлений законами даної країни. Таким випадком може бути релігійна нетерпимість, що рівносильна переслідуванням, у країні зі світським режимом, але де значні групи населення не поважають віру своїх ближніх. Там, де серйозні дискримінаційні або такі, що принижують гідність дії вчиняються місцевим населенням, вони також можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це або не здатна забезпечити ефективний захист.

77. Визначення «соціальна група» зазвичай включає в себе осіб одного походження, навичок та соціального статусу. Твердження про побоювання переслідувань за цією ознакою можуть співпадати з твердженнями про побоювання переслідувань за іншими ознаками, в т.ч. расовими, релігійними або національними.

78. Приналежність до особливої соціальної групи може бути першопричиною переслідувань, тому що немає впевненості, що ця група лояльна до уряду або тому, що політичні цілі, пріоритети або економічна діяльність її членів або саме існування цієї соціальної групи як такої є перепоною для політики уряду.

79. Як правило, приналежність до певної соціальної групи не є достатнім обґрунтуванням заяви про надання статусу біженця. Можуть, однак, виникати особливі обставини, коли простої приналежності буває достатньо для того, щоб викликати побоювання переслідувань.

164. Особи, які змушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, як правило, не розглядаються як біженці за змістом Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року. Однак вони можуть користуватися захистом, передбаченим іншими міжнародними документами, такими, як Женевські Конвенції 1949 року про захист жертв війни та Додатковим Протоколом 1977 року до Женевських Конвенцій 1949 року щодо захисту жертв міжнародних конфліктів.

165. Між тим, іноземне вторгнення або окупація всієї країни або будь-якої її частини іноді тягнуть за собою переслідування по одній або багатьом мотивам, вказаним у Конвенції 1951 року. У таких випадках статус біженця залежить від здатності заявника довести, що він обґрунтовано побоюється переслідувань на окупованій території, від можливості отримати захист свого уряду або держави-покровителя, що покликана захищати інтереси країни під час озброєного конфлікту, а також від того, чи може цей захист розглядатися як ефективний.

Згідно вищевикладеного ні у міграційного органу, ні у суду немає підстав для висновку про те, що позивача може бути віднесено до будь-якої соціальної групи у Сомалі, щодо якої здійснюються переслідування, або віднесення до якої може викликати у позивача побоювання переслідувань.

Інших підстав (переслідування або побоювання переслідувань) за іншою ознакою згідно п. 1 та 13 ч. 1 Закону № 3671-VI позивачем не наведено.

Згідно п. 195, 196 Керівництва УВКБ ООН по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця) 1992 р. http://www.unhcr.org/4d93528a9.pdf-

В кожному конкретному випадку всі необхідні факти мають бути надані, в першу чергу, самим заявником, потім особа, уповноважена проводити процедуру встановлення статусу біженця (перевіряючий) має оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Загальний правовий принцип передбачає, що обов'язок надати докази покладено на заявника, що заявник не в стані підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли заявник може надати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виключення, ніж правило. У більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїздить до країни без особистих документів. Таким чином, хоча обов'язок надати докази покладено на заявника, задача встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується сумісно з перевіряючим. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати наявні засоби для зібрання всіх необхідних доказів на підтвердження заяви. Однак навіть цей незалежний пошук не завжди може завершитися успіхом, і можуть мати місце заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий має тлумачити сумніви на користь заявника, якщо немає вагомих причин для зворотнього.

В даному випадку у позивача відсутні будь-які документи на підтвердження його особи та озвученої ним інформації щодо своїх особистих обставин.

В свою чергу, відповідач позбавлений можливості перевірити власними засобами твердження позивача про погрози йому особисто з боку представників Аль-Шабааб, у зв'язку з чим відповідачем зроблено висновок про те, що вказані твердження заявника носять характер припущень, і у суду відсутні підстави не погоджуватися з вказаним висновком.

Вказане твердження щодо погроз представників Аль-Шабааб є настільки загальним, що може стосуватися будь-якої особи, яка перебуває на території Сомалі, зокрема, осіб чоловічої статі, яким можуть погрожувати у випадку неприєднання до угрупування, тому відповідач обґрунтовано дійшов висновку про його неправдоподібність.

За таких обставин фактично позивач покинув територію країни походження через загальну ситуацію у вказаній країні, наявність триваючих конфліктів урядовими військами та терористичним угрупуванням Аль-Шабааб, і єдине, що відповідач міг перевірити, це ситуацію в країні походження.

З цього приводу суд зазначає, що відповідачем досліджувалась ситуація в країні походження під час розгляду справи позивача, зокрема, у висновку від 16.02.17 р. містяться посилання джерела УВКБ ООН щодо ситуації в Сомалі, згідно яких, зокрема, наразі в Сомалі спостерігається значне покращення умов життя мирного населення, а також поліпшення політичної ситуації.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що що рішення Державної міграційної служби України №80-17 від 15.03.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та таким що прийняте у відповідності до чинного законодавства та не знаходить підстав для висновку про невідповідність оскаржуваного рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лучинця Олександра Вацлавовича - залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №807/551/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повний текст постанови складено 21.02.2019р.