Справа № 1340/3537/18
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/515/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Багрія В.М., Заверухи О.Б.,

за участю секретаря судових засідань - Чопко Ю.Т.

представника третьої особи - Плесканки О.В.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «3-я міська клінічна лікарня м. Львова» на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року про закриття провадження у (головуючий суддя: Брильовський Р.М., місце ухвалення - м. Львів, дата складення повного тексту ухвали - 17.12.2018) у справі за адміністративним позовом Комунального некомерційного підприємства « 3-я міська клінічна лікарня м. Львова» до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Львівська міська рада, Товариство з обмеженою відповідальністю «Краківській ринок» про визнання протиправним та скасування рішення про визнання бездіяльності протиправною та скасування рішень, -

встановив:

Комунальне некомерційне підприємство « 3-я міська клінічна лікарня м. Львова» 03.08.2018 (через поштове відділення зв'язку) звернулось до суду позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив визнати реєстраційні дії щодо державної реєстрації за ТзОВ «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933,9 кв м по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові неправомірними та зобов'язати Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за ТзОВ «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933,9 кв м по вул. Рапопорта Я, 6 у м. Львові.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року закрито провадження у справі, оскільки спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Із цією ухвалою суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що таку постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати ухвалу, справу передати до суду першої інстанції на новий розгляд.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги покликається, що на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10), яке набрало законної сили 13.02.2012 після його перегляду в апеляційному порядку, 09.03.2012 проведено державну реєстрацію за ТзОВ «Краківській ринок» права спільної часткової власності (77/100) на будівлю, балансоутримувачем і орендодавцем якої в цілому є позивач (далі-речове право на будівлю). У подальшому Вищий господарський суд України постановою від 16.05.2012 у справі № 10/269(10) скасував попередні судові рішення, справу передав на новий розгляд до Господарського суду Львівської області. При новому розгляді справи (№ 5015/2286/12) Господарський суд Львівської області прийняв рішення від 01.08.2012, яким повторно визнав за третьою особою-2 речове право на будівлю. Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції і відмовив ТзОВ «Краківській ринок» повністю в її позовних вимогах. Вищий господарський суд України постановою від 10.04.2013 у справі №5015/2286/12 скасував постанову суду апеляційної інстанції і залишив в силі рішення суду першої інстанції. Ухвалою від 22.07.2013 у справі № 5015/1286/12 відмовлено Генеральному прокурору України у допуску цієї справи до провадження Верховного Суду України.

Апелянт зазначає, що майновий спір між Львівською міською радою (власником будівлі), позивачем (балансоутримувачем і орендодавцем будівлі), з одного боку, та ТзОВ «Краківській ринок» (орендарем будівлі), з іншого боку, щодо речового права на будівлю остаточно вирішено Вищим господарським судом України 10.04.2013 прийняттям ним постанови, згідно з якою чинним на сьогодні є рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12 яке є правопідтверджуючим (а не правопороджюючим) за своїм змістом судовим документом, і який є підставою для державної реєстрації за ТзОВ «Краківській ринок» речового права на будівлю.

Також вказує, що предметом позову (після його зміни) є зобов'язання Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» - суб'єкта державної реєстрації прав, внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації за ТзОВ «Краківській ринок» речового права на будівлю, як це передбачено ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону № 834-VІІІ від 26.11.2015, а тому такий спір не є спором про право цивільне. З'ясуванню підлягають виключно публічно владні управлінські функції Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» як суб'єкта владних повноважень при наданні ним адміністративної послуги. Спір про речове право на будівлю між учасниками справи вирішено господарськими судами України.

Третя особа ТзОВ «Краківський ринок» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу - без змін.

Представники позивача, відповідачів, третьої особи Львівської міської ради, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Позивач 15.02.2019, подав клопотання про відкладення розгляду справи, орієнтовно на першу половину березня, у зв'язку з хворобою представника Комунального некомерційного підприємства « 3-я міська клінічна лікарня м. Львова». Однак, до цього клопотання не подав жодних підтверджуючих про це доказів.

Суд апеляційної інстанції відхилив це клопотання, оскільки поважність неявки представника позивача не підтверджене документально та відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка позивача чи його представника не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Краківській ринок» - Плесканка О.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що підставою реєстрації слугувало рішення Господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10), яке було залишено без змін постановою Львівського апеляційного Господарського суду від 13.02.2012. Постановою Вищого Господарського суду України від 16.05.2012 рішення господарського суду Львівської області від 30.11.2011 у справі № 10/269(10) та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 13.02.2012 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

За наслідками нового розгляду, Господарський суд Львівської області рішенням від 01.08.2012 № 5015/2286/12 визнав за ТзОВ «Краківський ринок» право власності на частку у розмірі 77/100 приміщень в окремо стоячій будівлі колишнього гінекологічного відділення, що позначена на плані літерою «Б-2» за адресою: м. Львів, вул. Рапопорта, 6, загальною площею - 993,9 кв м.

Прокурор м. Львова не погодившись із рішенням від 01.08.2012 у справі № 5015/2286/12, подав апеляційну скаргу, за наслідками розгляду якої Львівський апеляційний господарський суд своєю постановою від 22.01.2013 рішення господарського суду Львівської області від 01.08.2012 скасував, і постановив нове рішення, яким в задоволенні позову відмовив повністю. За наслідками касаційного оскарження Вищий господарський суд України своєю постановою від 10.04.2013 у справі № 5015/2286/12 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2013 скасував, а рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 згідно, якого за ТзОВ «Краківський ринок» визнано право спільної часткової власності у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933,9 кв м на вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові, залишив у силі. Рішення Господарського суду Львівської області від 01.08.2012 року остаточно набрало законної сили 10.04.2013.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що провадження у справі необхідно закрити, оскільки спір не є публічно-правовим, не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами господарського судочинства, оскільки між позивачем та відповідачем (БТІ) немає жодних правовідносин, публічно-правового характеру. Права, які позивач вважає порушеними, порушені не реєстрацією, а прийняттям Господарським судом Львівської області рішення від 30.11.2011 у справі № 10/269(10), яким було визнано право спільної часткової власності ТОВ «Краківський ринок» на приміщення в будівлі у розмірі 77/100.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. п. 1, 2, 7 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінський функцій.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб'єктів владних повноважень.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 816/421/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 813/1076/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 813/3685/14.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (далі-ГПК) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов'язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 ГПК визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права.

Статтею 2 Господарського кодексу України (далі-ГК) передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб'єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб'єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ГК, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів.

У справі, що розглядається, позивач звернувся з позовом про визнання протиправними реєстраційних дій щодо державної реєстрації за ТзОВ «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності на частку у розмірі 77/100 будівлі (літера «Б-2») загальною площею 933,9 кв м по вул. Рапопорта Я., 6 у м. Львові та зобов'язання Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації за ТзОВ «Краківський ринок» права приватної спільної часткової власності.

Позивач вказує, що 07.02.2018 став очевидним той факт, що оспорювану державну реєстрацію проведено 09.03.2012 реєстратором відповідача з порушенням закону, що у подальшому породило негативні правові наслідки для позивача і Львівської міської ради у вигляді зміни (припинення) орендних правовідносин з їх участю, щодо спірної будівлі.

Однак, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що якщо порушення своїх прав позивач, як юридична особа, вбачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу державної влади, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення її майнових прав та/або обов'язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення, як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав, має відбуватись за правилами господарського судочинства.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 815/5801/17.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейського суду з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права частиною спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Юридична визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного розгляду справи та її нового вирішення. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду мають здійснюватись для виправлення судових помилок та недоліків правосуддя, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен розглядатись як прихований засіб оскарження, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відступ від цього принципу може бути виправданим лише коли він обумовлений особливими та непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії») (п. 26 Рішення).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач звертався з аналогічним позовом в порядку адміністративного судочинства, однак ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08.11.2016 у справі № 813/1756/16 (К/800/25736/16) провадження закрито у зв'язку з тим, що спір не має публічно-правового характеру і не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів, а повинен розглядатися в порядку господарського судочинства.

У подальшому, позивач звернувся з позовом в порядку господарського судочинства, і постановою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.09.2018 у справі № 914/405/17, з покликанням на постанову Вищого господарського суду України від 10.04.2013, підтверджено правомірність набуття ТзОВ «Краківський ринок» права власності на частину спірного об'єкту. Тобто, права позивача не порушені внесенням спірного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує визнане державою вже набуте особою право власності.

Крім цього, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у цій постанові, дійшов висновку, що спір за позовом Комунальної 3-ої міської клінічної лікарні міста Львова до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Краківський ринок», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Львівська міська рада, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про скасування рішення і запису про державну реєстрацію права власності не має публічно-правового характеру і не підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Отже, на думку суду апеляційної інстанції, не врахування при розгляді цього позову, ухвали Вищого адміністративного суду України від 08.11.2016 у справі № 813/1756/16 (К/800/25736/16) та постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.09.2018 у справі № 914/405/17, порушить принцип юридичної визначеності, який полягає в тому, що у разі прийняття судом остаточного рішення у справі, таке рішення не може бути піддано сумніву.

Щодо покликання апелянта на те, що при прийнятті Вищим господарським судом України постанови від 10.04.2014 і ухвали від 22.07.2013 у справі № 5015/2286/12 позивач і Львівська міська рада були позбавлені права на справедливий перегляд у касаційному порядку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, оскільки у процесі досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001050 за підозрою колишнього судді Вищого господарського суду України, заступника голови цього суду ОСОБА_8 - ОСОБА_9, у вчиненні злочинів проти правосуддя - втручання в діяльність судових органів та незаконне втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1 КК України, Департаментом спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України встановлено, що розподіл справ № 5015/2286/12 за касаційною скаргою третьої особи-1 (власника будівлі) і за заявою Генерального прокурора України про перегляд цієї справи Верховним Судом України двічі відбувся з незаконним втручанням в роботу автоматизованої системи документообігу Вищого господарського суду України у якій позивача визнано потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції, не приймає до уваги такі посилання апелянта. Оскільки, останнім не додано до матеріалів справи обвинувального вироку суду, не подано інших доказів, які б підтверджували, що позивач був позбавлений права на справедливий перегляд у касаційному порядку незалежним і безстороннім судом установленим законом.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що за практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спір має вирішуватись за правилами господарського судочинства, а провадження у цій справі підлягає закриттю, оскільки спір є приватно-правовим і не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, що виключає його розгляд у порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду без змін.

Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 378 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства « 3-я міська клінічна лікарня м. Львова» залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року про закриття провадження у справі № 1340/3537/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. М. Багрій
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 25.02.2019.