Справа № 802/864/18-а
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/864/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Томчук А.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

13 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С.

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року (повний текст якого складено 12 листопада 2018 року у м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області в особі голови ОСОБА_5 про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

у березні 2018 року позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області в особі голови ОСОБА_5, в якому з урахуванням заяви від 09.10.2018 про зміну предмета позову та уточнення позовних вимог просив: визнати протиправною дію голови Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 в частині відмови в звільненні з роботи за ч .3 ст. 38 КЗпП України за поданою заявою від 05.06.2018 року з підстав відсутності правосуб'єктності в прийнятті рішення про звільнення з роботи працівника категорії "В" посад державних службовців в місцевому державному органі виконавчої влади; стягнути з Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області середній заробіток за період з 07.02.2018 по 26.03.2018 включно; стягнути з Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області моральну шкоду у розмірі 5000 грн; судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що подану позивачем заяву про звільнення з роботи за ч. 3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з недотриманням керівником законодавства про працю розглянуто не уповноваженою посадовою особою і, відповідно, у голови Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 була відсутня правосуб'єктність щодо прийняття рішення про відмову позивачу у такому звільненні, що вказує на протиправність такої дії. Також враховуючи дату, з якої він просив його звільнити (06.02.2018), яка є останнім робочим днем, позивач просив стягнути середній заробіток з 07.02.2018 по день такого звільнення - 26.03.2018. Оскільки, на переконання позивача, його протиправно не було звільнено з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв'язку із чим він не міг офіційно працевлаштуватися на нову роботу та змушений був шукати засоби до існування, то вказані обставини завдали йому моральних страждань, які він оцінив у 5000 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було повністю з'ясовано обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

14 січня 2019 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача, в якому останній заперечив проти доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою суду від 22 січня 2019 року клопотання ОСОБА_2 про проведення процедури врегулювання спору за участю судді за вх. № 1178/19 повернуто без розгляду.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, відповідно до розпорядження голови Могилів-Подільської РДА від 12.01.2015 №7 ОСОБА_2 призначено на посаду головного спеціаліста-юрисконсульта апарату Могилів-Подільської РДА.

Розпорядженням від 09.12.2016 №122-рк позивача звільнено з роботи.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 по справі №802/2273/16-а скасовано постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25.07.2017 та прийнято нову постанову, якою скасовано розпорядження Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області від 09 грудня 2016 року №122-рк "Про звільнення ОСОБА_2". Поновлено ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта апарату Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області з 10 грудня 2016 року.

Розпорядженням голови Могилів-Подільської РДА від 28.11.2017 №90-рк виконано постанову ВААС від 15.11.2017 у справі №802/2273/16-а, поновлено позивача на роботі з 10.12.2016.

Розпорядженням відповідача від 22.01.2018 №11-рв надано ОСОБА_6 відпустку за 2018 рік з 23.01.2018 по 05.02.2018 включно із збереженням заробітної плати.

05 лютого 2018 року позивачем на ім'я керівника Могилів-Подільської районної державної адміністрації було подано заяву про звільнення з роботи з підстав визначених п. 3 ст. 38 КЗпП України (недотримання керівником законодавства про працю). Вказана заява обґрунтована тим, що керівником Могилів-Подільської районної державної адміністрації не було забезпечено належні умови праці ОСОБА_2 та на наявність інших порушень з боку відповідача. Позивач після подання заяви про звільнення, вважав, що він не міг здійснювати виконання обов'язків за займаною посадою.

Станом на 05.02.2018 (день подачі заяви про звільнення), керівником Могилів-Подільської районної державної адміністрації не було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2.

Однак, 06 лютого 2018 року ОСОБА_2 вручено лист за підписом керівника Могилів-Подільської районної державної адміністрації ОСОБА_5, в якому було рекомендовано звернутися з відповідною заявою про звільнення повторно, так як, на думку відповідача, в поданій заяві не було конкретизовано норми, порушені керівником Могилів-Подільської районної державної адміністрації в частині не забезпечення належної роботи юридичної служби Могилів-Подільської районної державної адміністрації, що не відповідає дійсності.

06 лютого 2018 року ОСОБА_2 відповідно до наданої керівникові Могилів-Подільської районної державної адміністрації відповіді, було додатково роз'яснено сутність звернення від 05 лютого 2018. Проте, 06.02.2018 рішення про звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП прийнято не було

07 лютого 2018 року листом №517/02-02.13 за підписом голови Могилів-Подільської РДА ОСОБА_5 позивача письмово повідомлено, що районна державна адміністрація не вбачає в своїх діях порушення ч. 3 ст. 38 КЗпП України та п. 16 Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою КМУ від 26.11.2008 №1040. Позивача повідомлено, що згідно виконавчого листа №802/2273/16-а від 23.10.2017, виданого ВААС про стягнення з Могилів-Подільської РДА на користь ОСОБА_6 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12.12.2016 по 15.11.2017 в сумі 44952,32 грн., що було здійснено УДКСУ у Могилів-Подільському районі та м. Могилів-Подільському згідно їхнього повідомлення про безспірне списання коштів з рахунку боржника від 28.11.2017. Тому відрахування податків та нарахування єдиного соціального внеску неможливо було здійснити. Повідомлено, що виплату заробітної плати згідно табеля робочого часу за листопад 2017 року здійснено у повному обсязі. Згідно розпорядження голови від 22.01.2018 №12-рв "Про відпустку ОСОБА_2." про додаткову відпустку було нараховано та виплачено відповідні кошти. На виконання виконавчого листа від 28.11.2017 постанови ВП №39191883 було відраховано аліменти. Відповідач зазначив, що у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 відмовлено у звільненні станом на 06.02.2018, він як державний службовець має дотримуватись норм чинного законодавства та Регламенту роботи РДА.

Вважаючи, що роботодавцем не забезпечено йому належні умови праці, проігноровано його право на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, та соціальні гарантії в частині не включення до графіку щорічних відпусток, тощо, з врахуванням внесених змін до Закону України "Про державну службу" відповідно до яких рішення про його звільнення чи про відмову в ньому мало прийматись суб'єктом призначення в особі керівника апарату РДА, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в силу вимог Закону України "Про державну службу", Закону України "Про місцеві державні адміністрації" оскаржувані дії голови Могилів-Подільської РДА не є протиправними, оскільки листи від 06.02.2018 №501/02-02.13 та від 07.02.2018 №517/02-02.13 носять інформаційний характер з пропозицією вказати конкретні порушені норми законодавства (лист-відповідь від 06.02.2018) та з пропозицією щодо дотримання позивачем норм чинного законодавства та Регламенту роботи РДА (лист від 07.02.2018). Також оскільки судом не підтверджено факту вимушеного прогулу та вини власника або уповноваженого ним органу щодо розрахунку з працівником у зазначені строки, то заявлена вимога задоволенню не підлягає. Крім того, враховуючи, що позивачем не доведено протиправності дій відповідача у межах заявлених позовних вимог у даній справі, то відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 2 ст. 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

За визначенням наведеним в п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Регулювання трудових правовідносин у процесі проходження служби, порядок застосування дисциплінарних стягнень та процедура звільнення державних службовців у межах спірних правовідносин регулюється Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України) як загальним законом та Законом України "Про державну службу" 10 грудня 2015 року № 889-VIII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 889-VIII), як спеціальним законом.

Преамбулою Закону №889-VIII визначено, що цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (ч. 1 ст. 3 Закону №889-VIII).

Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, місцевих державних адміністрацій.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно протиправності дії голови Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 в частині відмови в звільненні з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за поданою заявою від 05.06.2018 року з підстав відсутності правосуб'єктності в прийнятті рішення про звільнення з роботи працівника категорії "В" посад державних службовців в місцевому державному органі виконавчої влади, колегія суддів зважає на таке.

За приписами п. 9-1 ч. 3 ст. 3 Закону №889-VIII дія цього Закону не поширюється на голів місцевих державних адміністрацій, їх перших заступників та заступників.

Положеннями п.п. 3-1 ч. 1 ст. 17 даного Закону визначено, що повноваження керівника державної служби здійснюють у місцевих державних адміністраціях: керівник апарату - в апараті місцевої державної адміністрації та її структурних підрозділах (крім структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII визначено, що суб'єкт призначення - державний орган або посадова особа, яким відповідно до законодавства надано повноваження від імені держави призначати на відповідну посаду державної служби в державному органі та звільняти з такої посади.

Керівник державної служби в державному органі (далі - керівник державної служби) - посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов'язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі (п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII).

Керівник державної служби призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на вакантні посади державної служби категорій "Б" і "В", звільняє з таких посад відповідно до цього Закону; створює належні для роботи умови та їх матеріально-технічне забезпечення; (п.п. 4, 12 ч. 2 ст. 17 Закону №889-VIII).

Положеннями ст. 83 Закону №889-VIII визначено підстави для припинення державної служби, серед яких, зокрема, за ініціативою державного службовця.

Згідно з ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч. 3 ст. 86 Закону №889-VIII).

Відповідно до ст. 44 "Про місцеві державні адміністрації" для правового, організаційного, матеріально-технічного та іншого забезпечення діяльності місцевої державної адміністрації, підготовки аналітичних, інформаційних та інших матеріалів, систематичної перевірки виконання актів законодавства та розпоряджень місцевої державної адміністрації, подання методичної та іншої практичної допомоги місцевим державним адміністраціям та органам місцевого самоврядування головою місцевої державної адміністрації утворюється апарат місцевої державної адміністрації в межах виділених бюджетних коштів.

Апарат місцевих державних адміністрацій очолює керівник, який призначається на посаду головою місцевої державної адміністрації в порядку, передбаченому законодавством про державну службу.

Керівник апарату місцевої державної адміністрації організовує його роботу, забезпечує підготовку матеріалів на розгляд голови місцевої державної адміністрації, організовує доведення розпоряджень голови місцевої державної адміністрації до виконавців, здійснює визначені Законом України "Про державну службу" повноваження керівника державної служби в апараті місцевої державної адміністрації та її структурних підрозділах (крім структурних підрозділів зі статусом юридичних осіб публічного права), відповідає за стан діловодства, обліку і звітності, виконує інші обов'язки, покладені на нього головою місцевої державної адміністрації. З цих питань керівник апарату місцевої державної адміністрації видає накази.

Так, в матеріалах справи міститься розпорядження голови Могилів-Подільської РДА від 23.01.2018 №9-рк "Про керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації" відповідно до якого вказано взяти до відома, що ОСОБА_8, керівник апарату Могилів-Подільської РДА, з 24.01.2018 здійснює повноваження керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації та її структурних підрозділах (без статусу юридичних осіб публічного права).

Тобто, уповноваженою особою щодо розгляду питання про звільнення працівників Могилів-Подільської РДА з державної служби категорій "Б" і "В" з 24.01.2018 є саме керівник апарату Могилів-Подільської РДА.

Разом з тим, заява позивача про звільнення від 05.02.2018 за ч. 3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням законодавства про працю з боку керівника адресована на ім'я голови Могилів-Подільської РДА ОСОБА_5

Так, листом голови Могилів Подільської РДА від 06.02.2018 №501/02-02.13 позивача повідомлено про неможливість виконання його заяви від 05.02.2018 у зв'язку з тим, що останнім чітко не зазначені порушення норм, визначені Загальним положенням про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого постановою КМУ від 26.11.2008 №1040. Запропоновано вказати конкретні порушені норми законодавства та повторно звернутись з відповідною заявою.

Аналізуючи зміст вказаного листа, колегія суддів враховує пояснення апелянта, надані в судовому засіданні про те, що оскільки з 24.01.2018 голова Могилів-Подільської РДА ОСОБА_5 втратив повноваження суб'єкта призначення на державну службу в розумінні вимог п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону №889-VIII, то, відповідно, не мав належних повноважень щодо розгляду поданої позивачем заяви про звільнення від 05.02.2018 по суті.

Натомість, зі змісту листа від 06.02.2018 №501/02-02.13 слідує, що відповідач, не будучи керівником державної служби по відношенню до позивача, здійснив розгляд заяви про звільнення і визнав обставини, які викладені у вказаній заяві недостатніми для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України і запропонував конкретизувати порушення норм трудового законодавства та повторно звернутися з відповідною заявою.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що відповідач, будучи належним чином обізнаним про наявність розпорядження від 23.01.2018 №9-рк "Про керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації" жодним чином не вказав ОСОБА_2, що його заява про звільнення адресована не за належністю.

Крім того, колегія суддів критично оцінює позицію суду першої інстанції, що позивач як державний службовець перебуваючи на посаді головного спеціаліста-юрисконсульта апарату районної державної адміністрації, ініціюючи питання щодо свого звільнення у зв'язку з підстав визначених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, мав би звернутись з відповідною заявою до належного суб'єкта призначення, тобто керівника апарату Могилів-Подільської РДА, враховуючи, що розпорядження голови Могилів-Подільської РДА від 23.01.2018 №9-рк "Про керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації" відповідно до якого ОСОБА_8, керівник апарату Могилів-Подільської РДА, з 24.01.2018 здійснює повноваження керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації та її структурних підрозділах (без статусу юридичних осіб публічного права) видано в період перебування позивача з 23.01.2018 по 05.02.2018 у відпустці і останній з об'єктивних підстав не міг знати про існування вказаного розпорядження.

В подальшому, на виконання наданої керівникові Могилів-Подільської районної державної адміністрації відповіді, 06.02.2018 позивачем було додатково роз'яснено сутність звернення від 05 лютого 2018 року.

Однак, в порушення вимог ст. 17 Закону №889-VIII, ст. 44 "Про місцеві державні адміністрації" та розпорядження від 23.01.2018 №9-рк "Про керівника державної служби в апараті районної державної адміністрації", відповідач здійснив розгляд поданої ОСОБА_2 заяви про звільнення та відмовив у такому звільненні, що підтверджується направленням позивачу листа від 07 лютого 2018 року листом №517/02-02.13, попри відсутність відповідних повноважень щодо розгляду вказаного питання.

Більше того, в судовому засіданні представники відповідача не заперечували ту обставину, що належним суб'єктом, який мав би розглянути заяву ОСОБА_2 від 05.02.2018 про звільнення з роботи за ч .3 ст. 38 КЗпП України є саме керівник апарату Могилів-Подільської РДА. Однак, попри визнання того, що порушене у заяві ОСОБА_2 питання про звільнення не належить до компетенції голови Могилів-Подільської РДА, представниками відповідача не надано обґрунтованих пояснень на виконання яких вимог норм матеріального права відповідач здійснював розгляд заяви позивача про звільнення від 05.02.2018.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги в повній мірі підтверджують протиправність дії голови Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 в частині відмови в звільненні з роботи за ч .3 ст. 38 КЗпП України за поданою заявою від 05.06.2018 з підстав відсутності правосуб'єктності в прийнятті рішення про звільнення з роботи працівника категорії "В" посад державних службовців в місцевому державному органі виконавчої влади, а відтак судом першої інстанції прийнято необґрунтоване рішення щодо відмови у задоволенні вказаної позовної вимоги.

Стосовно ж вимоги позивача про стягнення з Могилів-Подільської РДА середнього заробітку за період з 07.02.2018 по 26.03.2018 включно, суд зазначає наступне.

В матеріалах справи наявна копія наказу керівника державної служби в апараті Могилів-Подільської РДА №19-к від 23.03.2018 "Про звільнення ОСОБА_2.", що є предметом розгляду у справі №802/1249/18-а.

Однак, з даного приводу колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 07.02.2018 по 26.03.2018, оскільки згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

В той же час, предметом розгляду справи №802/1249/18-а є наказ №19-к від 23.03.2018 "Про звільнення ОСОБА_2." та зобов'язання суб'єкта владних повноважень в особі голови Могилів-Подільської райдержадміністрації ОСОБА_5 оплатити позивачу працю за час вимушеного прогулу з 27.03.2018 по день прийняття судового рішення про поновлення на роботі.

Для задоволення заявленої вимоги у даній справі необхідно встановити вину власника або уповноваженого ним органу щодо розрахунку з працівником у зазначені строки, тобто факт вимушеного прогулу з 07.02.2018 по 26.03.2018.

Натомість, суд апеляційної інстанції враховує, що попри порушення відповідачем права позивача на належний розгляд його заяви про звільнення, ОСОБА_2 був обізнаний щодо незадоволення його заяви від 05.02.2018 та як державний службовець мав дотримуватись норм чинного законодавства та Регламенту роботи районної державної адміністрації.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні цієї вимоги.

Крім того, в іншій частині позову щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову, з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грошима, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Положеннями ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв'язку між моральною шкодою та протиправними діями відповідача, які, на його думку, завдали йому такої шкоди. Тобто, позивач повинен був довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії відповідача призвели до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Натомість, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім'ї душевних страждань протиправною дією відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров'я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині стягнення моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що попри вірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, висновки суду першої інстанції стосовно правомірності оскаржуваної дії відповідача не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні стосовно відсутності підстав для задоволення позовної вимоги при визнання оскаржуваної дії протиправною, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

За приписами ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями ч. 3 ст. 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до квитанції № 67 від 24 березня 2018 року позивач сплатив судовий збір у розмірі 1409,6 грн. за подання адміністративного позову та відповідно до квитанції №10 від 27.12.2018 - судовий збір у розмірі 2114,4 грн. за подання апеляційної скарги.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції задоволено позов стосовно однієї вимоги немайнового характеру, то з урахуванням вимог ч. 3 ст. 139 КАС України позивачу підлягають відшкодуванню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 грн. (704,8 грн.+1057,2 грн.) за подання адміністративного позову та апеляційної скарги.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду.

Так, в матеріалах справи містяться квитки від 23.04.2018 № 597809 та № 304852, які підтверджують понесення позивачем витрат у загальному розмірі 207,20 грн. (по 103,6 грн. за кожний квиток), пов'язаних з прибуттям з м. Могилева-Подільського до суду першої інстанції у м. Вінницю та у зворотному напрямку 23.04.2018; квиток №731834 від 09.10.2018, який підтверджує понесення витрат у розмірі 115,2 грн. для ознайомлення з матеріалами справи; квиток №696455 від 17.10.2018, який підтверджує понесення витрат у розмірі 115,2 грн. для повернення з м. Вінниці до м. Могилева-Подільського з судового засідання, яке відбулося 17.10.2018 та квиток №332709 від 29.10.2018, який підтверджує понесення витрат у розмірі 115,2 грн. для прибуття з м. Могилева-Подільського до суду першої інстанції у м. Вінницю 29.10.2018 (а.с. 138, 143).

Крім того, ОСОБА_2 надано до матеріалів справи квиток № 343218, який підтверджує понесення позивачем витрат у розмірі 127,9 грн., пов'язаних з прибуттям з м. Могилева-Подільського до суду апеляційної інстанції у м. Вінницю 06.02.2019 (а.с. 198), а також квиток № 344300, який підтверджує понесення позивачем витрат у розмірі 127,9 грн., пов'язаних з прибуттям з м. Могилева-Подільського до суду апеляційної інстанції у м. Вінницю 13.02.2019.

Таким чином, судові витрати у розмірі 808,6 грн., які пов'язані з прибуттям ОСОБА_2 до суду першої та апеляційної інстанції, а також витрати у розмірі 1762 грн., пов'язані зі сплатою судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Могилів-Подільської РДА.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позовом ОСОБА_2 до Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області в особі голови ОСОБА_5 про визнання протиправною бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною дію голови Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області ОСОБА_5 в частині відмови в звільненні з роботи за ч. 3 ст. 38 КЗпП України за поданою заявою від 05.06.2018 з підстав відсутності правосуб'єктності в прийнятті рішення про звільнення з роботи працівника категорії "В" посад державних службовців в місцевому державному органі виконавчої влади.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 2570,6 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 22 лютого 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.