Справа № 520/11458/18
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 р. № 520/11458/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства "НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що ним не було вчинено податкових правопорушень, які викладені в акті перевірки та стверджував, що спірні рішення суб'єкта владних повноважень вмотивовано помилковими судженнями, отже такі підлягають скасуванню.

Від представника відповідача надійшов відзив на позов в якому, заперечуючи проти заявлених вимог, просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши, що податкові правопорушення позивача знайшли своє підтвердженні при перевірці, зафіксовані в акті, а тому, оскаржувані рішення контролюючого органу є законними. Аргументуючи відзив проти позову зазначив, що проведеною перевіркою не підтверджено реальності господарських зносин між платником та контрагентами - постачальниками з огляду на відомості узагальненої податкової інформації по контрагентам, а також існуванням розпочатих досудовим розслідуванням кримінальних проваджень за подією створення і діяльності контрагентів, наявності вироків по деяким з них. Стверджував, що фактично мало місце використання в господарській діяльності товарів, джерело походження яких не встановлено. Посилаючись на ці міркування, відповідач просив суд прийняти рішення про відмову у задоволенні позову.

Суд, на підставі ст. 205 КАС України, вважає можливим розглянути справу у письмовому провадженні.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що контролюючим органом було проведено позапланову виїзну перевірку підприємства позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства за період з 01.01.2015 року по 30.09.2018 року.

За результатами перевірки було складено акт №4848/20-40-14-12-11/00447480 від 22.11.2018 (далі акт перевірки, т.1 а.с.18-85), яким визнано наступні порушення, зокрема:

1. порушення вимог п.п. 134.1.1. п.134.1. ст.134 п. 135.1. ст.135 Податкового кодексу України, п.5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 занижено суму доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування декларації з податку на прибуток за 2017, I квартал 2018, Півріччя 2018, 9 місяців 2018 на загальну суму 16 621 250 грн., у тому числі за 2017 рік на суму 6185933 грн., за І квартал року на суму 877604 грн., за ІІ квартал 2018 року на суму 551713 грн., що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 2 991 825 грн., у тому числі: 2017 рік 1 113 468 грн; I квартал 2018 1 575 193 грн.; Півріччя 2018 242297 грн.; Три квартали 2018 - 60 867 грн;

2. п.п. 185.1 ст.185 та п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податкові зобов'язання на суму ПДВ 1 310 133 грн., у т.ч. у листопаді 2017 року 121 941 грн., у грудні 2017 року у сумі 322 660 грн., у січні 2018 року у сумі 149 742 грн., у лютому 2018 року у сумі 249 928 грн., у березні 2018 року у сумі 376 557 грн. та у квітні 2018 року у сумі 89 305 грн., по не підтвердженим операціям з реалізації товарів «покупцю» СВК «Молочна-Країна»;

3. п.п.185.1 ст.185 та п.187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкові зобов'язання на суму ПДВ 1 310 133 грн., у т.ч. у листопаді 2017 року 121 941 грн., у грудні 2017 року у сумі 322 660 грн., у січні 2018 року у сумі 149 742 грн., у лютому 2018 року у сумі 249 928 грн., у березні 2018 року у сумі 376 557 грн. та у квітні 2018 року у сумі 89 305 грн., внаслідок поставки товару за невідомим напрямом;

4. пп. «а» п.198.1, абзаців першого і другого пп. 198.3.ст 198 та п.201.1, п.201.7 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в період, що перевірявся, на загальну суму 2 954 608 грн., у тому числі на 709 984 грн. за листопад 2017 року, на 492 451 грн. за грудень 2017 року, на 1 083 991 грн. за січень 2018 року, на 331 607 грн. за лютий 2018 року та на 356 575 грн. за березень 2018 року, що призвело до: заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету, у розмірі 2 778 676 грн., у тому числі за листопад 2017 року на суму 709 987 грн., за грудень 2017 року 492 451 грн., за січень 2018 року на суму 457 984 грн., за лютий 2018 року на суму 324 378 грн., за березень 2018 року на суму 545 669 грн., за червень 2018 року на суму 36 847 грн. за липень 2018 року на суму 79 310 грн., за серпень 2017 року на суму 126 053 грн.; завищення від?ємного значення у сумі 181 932 грн., у т.ч. у вересні 2018 року у сумі 181 932 грн.

5. п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого порушено терміни реєстрації податкових накладних (розрахунків коригувань) у Єдиному реєстрі податкових накладних за червень 2017 року на загальну суму ПДВ 1 273,9 грн., у тому числі: з перевищенням терміну реєстрації до 15 календарних днів на суму 1273,9 грн.

6. п. 201.1 п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого підприємством не здійснено реєстрацію податкових накладних на реалізацію товарів у сумі ПДВ 1 310 133,72 грн., у т.ч. за листопад 2017 року на суму 121 941 грн., за грудень 2017 року на суму 322 659,99 грн., за січень 2018 року на суму 149 742,41 грн., за лютий 2018 року на суму 249 927,75 грн., за березень 2018 року на суму 376 557 ,25 грн. та за квітень 2018 року на суму 89 305,32 грн.

7. п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України та наказ Міністерства фінансів України від 20.10.2016 №897 «Про затвердження форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємств», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 11.11.2015 за №1415/27860 внаслідок встановлення розбіжностей між даними відображеними в Декларації з податку на прибуток за 2015 та 2016 рік та даними бухгалтерського обліку.

8. ПСБО 15 «Дохід», затверджений в Міністерстві юстиції України від 29.11.1999 №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153, ПСБО 16 «Витрати», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №27/4248 внаслідок встановлення розбіжностей між даними відображеними в фінансовій звітності за 2015 та 2016 рік та даними бухгалтерського обліку.

9. п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України в частині відображення недостовірних даних за перевіряємий період по доходах за ознакою « 102» Розділу II та Розділу III Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку (Форма №1-ДФ), за перевіряємий період;

10. порушено п.176.2 ст. 176 Податкового кодексу України в частині заниження перерахування до бюджету утриманих підприємством сум податку на доходи фізичних осіб на 10907,07 грн.

11. п.п.164.1.1. п.164.1 ст. 164, п.167.1 ст. 167, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України в частині заниження бази оподаткування для податку на доходи фізичних осіб на суму 5346,00 в результаті чого занижено суму податку на доходи фізичних осіб на 962,28 грн;

12. пункт 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5,7,8 та 11 статті 8 та абзацу 1 частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464- VI із змінами та доповненнями в частині заниження бази оподаткування з єдиного соціального внеску на загальну суму 129131,36 грн., в результаті чого занижено єдиний соціальний внесок в сумі 36519,87.

Позивач не погодився із актом перевірки, у звязку із чим 29 листопада 2018 року звернувся до відповідача із запереченням до акту перевірки, чим висловив незгоду з виявленими порушеннями ( т.1 а.с.86-87).

10 грудня 2018 року відповідачем надав відповідь на заперечення, зазначивши, що висновки за актом є обґрунтованими та відповідають чинному законодавству та відповідно зауваження були відхилені ( т.1 а.с.88-90).

З посиланням на акт перевірки, відповідач ГУ ДФС у Харківській області, прийняв наступні податкові повідомлення-рішення ( т.1 а.с.91-102, т.5 а.с.227-228):

- податкове повідомлення рішення форма «В4» № 2 від 11.12.2018 року, яким скореговане, та віднесено до наступного періоду відємне значення податку на додану вартість на суму 181 932 (сто вісімдесят одна тисяча девятсот тридцять дві) гривні;

- податкове повідомлення рішення форма «Р» №2 від 11.12.2018 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 3 739 781 (три мільйони сімсот тридцять девять тисяч сімсот вісімдесят одна) гривня 25 копійок, з яких 2 991 825 гривень основного зобовязання та 747 956,25 гривень за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення форма «Р» №2 від 11.12.2018 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 3 465 845 (три мільйони чотириста шістдесят пять тисяч вісімсот сорок пять) гривень, з яких 2 772 676 гривень основного зобовязання та 693 169 гривень за штрафними санкціями;

- податкове повідомлення рішення форма «ПС» №2 від 11.12.2018 року, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 510 (пятсот десять) гривень;

- податкове повідомлення рішення форма «Н» №2 від 11.12.2018 року, яким застосовано штраф загальною сумою 127 (сто двадцять сім) гривень;

- податкове повідомлення рішення форма «ПН» №2 від 11.12.2018 року, яким було застосовано штраф в розмірі 50% у сумі 655 066 (шістсот пятдесят пять тисяч шістдесят шість) гривень 86 копійок за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 Податкового кодексу податкових накладних/розрахунків;

- податкове повідомлення рішення форми «Д» №7 від 11.12.2018 року, яким було збільшену суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 16 508 (шістнадцять тисяч пятсот вісім) гривень 39 копійок, з яких 11 869, 35 гривень за податковим зобовязанням, 3367, 75 за штрафними санкціями та 1271,29 гривень сума пені;

- рішення № 7 від 11.12.2018 року, яким було донараховано 36 519 (тридцять шість тисяч пятисот девятнадцять) гривень 87 копійок єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування та застосовано штраф 18259,94 грн .

Позивач, не погодившись з зазначеними рішеннями, звернувся до суду за їх оскарженням

Як з'ясовано судом, юридичним мотивом для винесення оскаржуваних рішень владний суб'єкт обрав п.п. 134.1.1. п.134.1. ст.134 п. 135.1. ст.135, п.п. 185.1 ст.185 та п.187.1 ст.187, пп. «а» п.198.1, абзаців першого і другого пп. 198.3.ст 198, п.201.1, п.201.7 ст. 201, п. 201.10 ст. 201, п. 201.1 п.201.10 ст. 201 , п.134.1 ст.134, п.п.164.1.1. п.164.1 ст. 164, п.167.1 ст. 167, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а фактичним мотивом послугувало судження контролюючого органу про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Фактичні мотиви владного суб'єкта ґрунтуються на відомостях Реєстру облікових карток субєктів фіктивного підприємництва відносно контрагентів-постачальників, посиланням на існування вироку в кримінальному проваджені №0000793, відсутністю документального підтвердження щодо наявності кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання ТМЦ, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Суд зазначає, що відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України - для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію (згідно із Законом №1724-VIII від 03.11.2016, до внесення змін Законом №1724-VIII від 03.11.2016 в наступній редакції - первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення).

З урахуванням пункту 2 статті 3 Закону фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до пунктів 1 та 2 статті 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати

особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (згідно із Законом №1724 VIII від 03.11.2016, до внесення змін Законом №1724-VIII від 03.11.2016 в наступній редакції підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції).

Згідно з пунктом 2.1 та 2.4 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704 (далі - Положення), в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Згідно п. 134.1.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час початку перевіряємого періоду), обєктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Базою оподаткування є грошове вираження обєкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу ( п. 135.1 ст. 135 ПК України, в редакції, чинній на час початку перевіряємого періоду)

При цьому формування складу податкового кредиту відбувається за правилами встановленими Податковим кодексом України.

Виходячи з п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з п.187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пп. "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг; ( в редакції після внесення змін Законом № 1797-VIII від 21.12.2016, а в редакції, до внесення змін зазначеним законом - до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду ( в редакції після внесення змін Законом № 1797-VIII від 21.12.2016, а в редакції, до внесення змін зазначеним законом - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду).

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно п. 201.1, 201.10 ст. 201 ПК України, на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Таким чином, недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди, а покупця - права на формування цієї податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за зовнішніми ознаками та формою, але недостовірних та у зв'язку з цим юридично дефектних первинних документів, та незважаючи на наявність доказів сплати вартості товарів, якщо рух коштів не забезпечений зв'язком з господарською діяльністю учасників цих операцій. При цьому, відсутність ділової мети також є підставою для відмови у наданні податкової вигоди.

Перевіряючи висновки перевірок та, як наслідок, оскаржувані податкові повідомлення- рішення, на предмет їхньої відповідності положенням ч.2 ст. 2 КАС України, в розрізі господарських операцій позивача та його контрагентів у перевіряємих періодах, суд зазначає наступне.

Стосовно взаємовідносин з СВК «МОЛОЧНА-КРАЇНА» () суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між СВК «МОЛОЧНА-КРАЇНА» (продавець) та ПрАТ «НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» (покупець) 31.10.2017 року було укладено договір поставки № 31/10-01 ( т.1 а.с.108-114).

Відповідно до умов цього договору, Продавець СВК «Молочна-Країна» зобовязується передати належний йому товар у власність Покупцеві ПрАТ «НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД», а Покупець ПрАТ «НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» зобовязується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору. Предметом вказаного договору є молоко коровяче (Товар), кількість та ціна зазначаються у видаткових накладних на кожну партію товару (п. 1.1 -1.2 Договору). Продавець зобовязаний передати товар Покупцю у повному обсязі протягом 30 днів з моменту оплати та забезпечити Покупця такими документами щодо товару: видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, спеціалізована товарна накладна, (п.2.1 Договору). Ціна за товар вказується у видаткових накладних на кожну партію товару, (п.3.1 Договору).

Також, між ПрАТ «НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» (постачальник) та СВК «МОЛОЧНА-КРАЇНА» (покупець) було укладено договір поставки №01/11-2017 від 01.11.2017, відповідно до умов якого в порядку та умовах, визначених цим договором, Постачальник зобовязується передати у власність, а Покупець прийняти та оплатити молоко знежирене 0,05 % загальна кількість, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість якої визначена Сторонами у Специфікаціях, які є додатками до цього Договору і становлять його невідємну частину ( т.1 а.с.103-107).

Виконання умов вказаних договорів щодо поставок товару - молочної продукції підтверджується товарно - транспортними накладними, спеціалізованими накладними на перевезення молочної сировини, видатковими накладними, вимогами - накладними ( т.1 а.с.166-249, т.2 а.с.1-250, т.3 а.с.1-250, т.4 а.с.1-250, т.5 а.с.1-192).

Отриманий від СВК «МОЛОЧНА-КРАЇНА» товар було перероблено ПрАТ «НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД» у молочну продукцію ( сир, сметана, молочні десерти тощо) та, в подальшому, реалізована.

Оплата між контрагентами за товар та оплата в процедурі подальшої реалізації позивача підтверджується банківськими виписками ( т.5 а.с.193-205)

Поставка товару відбулась відповідно до договорів про надання послуг з перевезення № 11-17/П від 01.11.2017 року , укладеного позивачем з ФОП ОСОБА_1 та №01/09-18 від 01.09.2018 року, укладеного позивачем з ТОВ "Агротранс-Компані" (т.1 а.с.110-165).

Оцінивши зазначені правочини за правилами ст. 90 КАС України, суд зазначає, що такі укладені між правоздатними та дієздатними юридичними особами, за формою та змістом не суперечать закону, предметом спірних правочинів не є речі, що обмежені в цивільному обороті.

Отже, дані договори визнаються судом належним та допустимим доказом наявності між позивачем та контрагентами позивача факту вчинення правочинів в розумінні ст.202 Цивільного кодексу України.

Суд також зазначає, що згідно ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Доказів повернення коштів до контрагентів позивача після їх перерахування, наявності у позивача та його контрагентів спільного інтересу щодо фіктивного отримання коштів за поставлений товар (що могло б мати місце у разі пов'язаності цих осіб), в матеріалах справи не міститься. За правилами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника. Отже, наявність факту (і це не заперечується сторонами) про належну оплату товару визнаються судом належними та допустимими доказами реальності вчинених між позивачем та контрагентами позивача господарських операцій.

Оглянуті судом первинні документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Податкового кодексу України та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, зазначені документи призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

У ході розгляду справи відповідачем за правилами ч.2 ст.77 КАС України не спростовано достовірності відомостей цих первинних документів.

Суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права, а таким чином за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагент позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником.

Позивач, як платник податків, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 24 січня 2018 року у справі №824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі №803/1198/16.

Матеріали даної справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 9 КАС України не виявлено.

В ході перевірки відповідачем не встановлено у позивача наміру отримати за договорами, укладеними з контрагентом іншого результату, ніж отримання товару та прибутку, у тому числі, у процедурі подальшої реалізації виготовленої з цього товару продукції.

Доводи платника про подальше використання товару у власній господарській діяльності не спростовані контролюючим органом у ході розгляду справи за правилами ч. 2 ст. 77 КАС України. Владний суб'єкт не подав до суду переконливих, достатніх, належних та допустимих доказів одержання позивачем товару з іншого джерела, ніж від контрагента.

Отже, рух активів у процесі здійснення господарських операцій, отримання економічної вигоди , наявність спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарських операцій, є свідченням про спричинення господарськими операціями реальних змін майнового стану платника податків. А відповідно свідчить про реальність (фактичність) операцій та засвідчення їх відповідними документами первинного та податкового обліку.

З приводу податкової інформації відносно контрагента позивача, суд зазначає, що така інформація містить лише загальну оцінку господарської діяльності останнього, без оцінки спільної діяльності між позивачем та його контрагентом, зокрема, щодо реальності здійснення досліджуваних господарських операцій.

Суд вказує, що у разі підтвердження реального характеру здійснених поставок, як у даній ситуації, платник не може відповідати за порушення, допущені контрагентом, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цієї особи. Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення перевірки таких обставин не встановлено.

Суд також зазначає, що принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне податкове законодавство України. Так, відповідно до статті 47 Податкового кодексу України складання податкової звітності покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Отже, суд не може покласти в основу судового рішення документи та обґрунтування контролюючого органу щодо обставин нереальності господарських операцій, оскільки такі ґрунтуються виключно на припущеннях і у своїй сукупності не можуть беззаперечно підтверджувати такі обставини.

Окрім того, у ході розгляду справи судом встановлено, що в основу оскарженого рішення контролюючим органом покладено вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська у справі 199/5543/18, яка закінчена затвердженням угоди про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.205 КК України та особі призначено узгоджене покарання.

Як вбачається зі змісту вищевказаного вироку, останній стосується саме неправомірної діяльності ОСОБА_2 та не стосується господарської діяльності позивача по справі.

Такі обставини ще не надають підстав для висновку про порушення позивачем правил податкового обліку і не є підставою для застосування до позивача заходів відповідальності.

Суд зазначає, що сам факт наявності вироків, ухвалених на підставі угод у кримінальному провадженні, не дає підстав для автоматичного висновку про нереальність господарських операцій, внаслідок чого є необхідність перевіряти доведеність кожного податкового правопорушення і здійснювати комплексне дослідження усіх складових господарських операцій, з врахуванням обставин, встановлених у вироках, які набрали законної сили.

Таку ж правову позицію підтримано Верховним Судом у постановах, зокрема, від 27 лютого 2018 року у справі № 802/1853/16-а, від 27 лютого 2018 року у справі № 813/1766/17, від 08 серпня 2018 року у справі № 820/4428/17 та інші.

Таким чином, посилаючись на порушення позивачем вимог Податкового кодексу України податковим органом не надано достатніх доказів неправомірного декларування спірних господарських операцій з боку позивача та його посадових осіб.

Відповідно до Роз'яснень інформаційного листа від 01.11.2011 року №1936/11/13-11 Вищого адміністративного суду України, документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податкового обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, зміст послуг, що надають тощо.

При цьому сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податку у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

У даному аспекті суд відхиляє доводи відповідача, що правовідносини позивача з його контрагентом мають ознаки фіктивності через недоліки оформлення товарно - транспортних накладних, неоформлення подорожних листів, зокрема на низку водіїв.

Суд вказує, що товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому. Відсутність товарно-транспортних накладних або недоліки в їх оформленні не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 804/4787/16.

Враховуючи викладене суд вважає, що висновки акту перевірки є необґрунтованими та безпідставними, а податкові повідомлення-рішення, прийняті на його підставі, виходячи з пов'язаності вимог, - протиправними та підлягають скасуванню.

Так, суд скасовує податкові повідомлення - рішення № 2 від 11.12.2018 року, яким скореговане, та віднесено до наступного періоду відємне значення податку на додану вартість на суму 181 932 (сто вісімдесят одна тисяча девятсот тридцять дві) гривні; №2 від 11.12.2018 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 3 739 781 (три мільйони сімсот тридцять девять тисяч сімсот вісімдесят одна) гривня 25 копійок, з яких 2 991 825 гривень основного зобовязання та 747 956,25 гривень за штрафними санкціями; №2 від 11.12.2018 року, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 3 465 845 (три мільйони чотириста шістдесят пять тисяч вісімсот сорок пять) гривень, з яких 2 772 676 гривень основного зобовязання та 693 169 гривень за штрафними санкціями, з огляду того, що не вбачає в правовідносинах, з приводу яких подано позов, ознак фіктивності. До того ж, укладені правочини, які згадані вище, у судовому порядку недійсними не визнано, доказів протилежного суду не надано.

Щодо податкових повідомлень - рішень №2 від 11.12.2018 року, яким застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи) у сумі 510 (пятсот десять) гривень; №2 від 11.12.2018 року, яким застосовано штраф загальною сумою 127 (сто двадцять сім) гривень; №2 від 11.12.2018 року, яким було застосовано штраф в розмірі 50% у сумі 655 066 (шістсот пятдесят пять тисяч шістдесят шість) гривень 86 копійок за відсутність складення та/або реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 Податкового кодексу податкових накладних/розрахунків; №7 від 11.12.2018 року, яким було збільшену суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 16 508 (шістнадцять тисяч пятсот вісім) гривень 39 копійок, з яких 11 869, 35 гривень за податковим зобовязанням, 3367, 75 за штрафними санкціями та 1271,29 гривень сума пені; рішення № 7 від 11.12.2018 року, яким було донараховано 36 519 (тридцять шість тисяч пятисот девятнадцять) гривень 87 копійок єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування та застосовано штраф 18259,94 грн., суд вказує, що такі винесено на підставі певних доводів акту перевірки, які, на думку контролюючого органу, свідчать про відповідні порушення.

У свою чергу, суд зазначає, що акт перевірки не є беззаперечним доказом вчиненого правопорушення в межах спірних правовідносин. Такий акт повинен оцінюватись судом у сукупності з іншими доказами.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом в постанові від04.09.2018 року ( справа № 820/1335/17), яку судом враховано на виконання положень ч.5 ст. 242 КАС України.

У свою чергу, відповідачем, на виконання приписів ч.2 ст.77 КАС України, за якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача не надано доказів на підтвердження виявлених актом перевірки порушень, за наслідками яких складено решту рішень контролюючого органу, які перелічені вище.

Отже, розглянувши усі подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства "НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД" (вул. Пролетарська, буд. 28,смт. Нова Водолага, Нововодолазький район, Харківська область,63200, ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення - задовольнити.

Скасувати податкові повідомлення рішення форми «В4» № 2 від 11.12.2018 року, форми «Р» №2 від 11.12.2018 року, форми «Р» №2 від 11.12.2018 року, форми «ПС» №2 від 11.12.2018 року, форми «Н» №2 від 11.12.2018 року, форми «ПН» №2 від 11.12.2018 року, форми «Д» №7 від 11.12.2018 року та рішення № 7 від 11.12.2018 року Головного управління ДФС у Харківській області, які винесені відносно Приватного акціонерного товариства "НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД".

Стягнути з Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства "НОВОВОДОЛАЗЬКИЙ МОЛОКОЗАВОД" (вул. Пролетарська, буд. 28,смт. Нова Водолага, Нововодолазький район, Харківська область,63200, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 112313,37 грн. ( сто дванадцять тисяч триста тринадцять гривень 37 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи, як передбачено п.15 Перехідних положень КАС України; після початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи - безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 25 лютого 2019 року.

Суддя Заічко О.В.