Справа № 620/3280/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3280/18 Суддя першої інстанції: Падій В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку на проголошене о 14 годині 06 хвилин рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року, повний текст якого складено 05 грудня 2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку (далі - Відповідач, Чернігівський зональний відділ) про:

- зобов'язання Чернігівського зонального відділу нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення з 01.01.2016 року по 01.04.2018 року;

- зобов'язання Чернігівського зонального відділу нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2015-2018 років, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 31.08.2018 року.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 30.11.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що проведення індексації у зв'язку із зростанням споживчих цін (інфляції) є обов'язковим для всіх роботодавців, а приписами чинного законодавства не скасовано виплату індексації заробітної плати та не пов'язано вчинення таких дій з надходженням коштів до підприємства, установи, організації. Крім того, суд зауважив, що дія особливого періоду з моменту оголошення мобілізації припиняє надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпустки, водночас не обмежує право особи на виплату компенсації за невикористану частину такої відпустки. Крім іншого, суд зауважив, що оскільки фактично Позивача було звільнено з військової служби з 03.09.2018 року, а не з 31.08.2018 року, то всі нарахування повинні проводитися з розміру грошового забезпечення саме станом на 03.09.2018 року.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому наголошує на тому, що зобов'язання Чернігівського зонального відділу як бюджетної установи з виплати індексації не може бути виконано за відсутності відповідних статей кошторису та фінансової можливості, оскільки Відповідач повністю фінансується за рахунок коштів Державного бюджету. Крім того, зазначає, що механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки чинним законодавством не передбачений. Окремо звертає увагу, що в особливий період надання військовослужбовцям додаткових видів відпусток припиняється, а відтак грошова компенсація за цей період виплачується лише за невикористані дні щорічної основної відпустки.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Відповідачем не було враховано, що реалізація особою права, яке пов'язане з отримання бюджетних коштів, не може бути поставлене у залежність від бюджетних асигнувань. Крім того, наголошує на безпідставності тверджень Апелянта про відсутність коштів на виплату індексації у законах України про Державний бюджет України на відповідні роки. Також, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.04.2018 року у справі №805/5111/15-а та п. 3 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260, підкреслює на обов'язок Чернігівського зонального відділу здійснити виплату грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю.

Позивач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника апелянта, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом начальника Чернігівського зонального відділу (по стройовій частині) від 03.09.2018 року №193 старшого прапорщика ОСОБА_1 відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» звільнено з військової служби у запас за п. «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту) згідно наказу начальника Чернігівського зонального відділу від 29.08.2018 року №14-РС, а також виключено зі списків особового складу і знято з усіх видів забезпечення з 03.09.2018 року (а.с. 13).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що індексація грошового забезпечення ОСОБА_1 у період з 01.01.2016 року по 01.04.2018 року не виплачувалася (а.с. 31), а у період з 2015 року по 2018 року Позивачу дні соціальної додаткової відпустки як учаснику бойових дій не надавалися, компенсація за них не виплачувалася (а.с. 72).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», ст. ст. 1,-2, 9, 10-1, 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ст. ст. 2, 4, 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. с. 1, 11 Закону України «Про оборону України», ряду положень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, норм Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання індексації заробітної плати, яке не може залежати від надходження коштів до підприємства, установи чи організації, а також отримання компенсації за невикористану частину додаткової відпустки незалежно від нормативного обмеження її надання.

З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон).

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів та послуг, а поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Приписи ч. 6 ст. 2 Закону визначають, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 року - 103 відсотка).

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.

Згідно ч. 2 ст. 6 Закону порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначаються Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078 (далі - Порядок №1078).

Приписи п. 1-1 Порядку №1078 визначають, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка (з 01.01.2016 року - 103 відсотка).

Згідно абз. 5 п. 2 Порядку №1078 визначають, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення військовослужбовців.

При цьому підпунктом 2 пункту 6 Порядку №1078 передбачено, що виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню - підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Зі змісту наведеного вбачається правильним висновок суду першої інстанції про те, що пунктом 6 Порядку № 1078 безпосередньо не скасовано виплату індексації заробітної плати (грошового забезпечення) та не пов'язано індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації.

Доводи Апелянта стосовно відсутності видатків на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2016-2018 роки, і, як наслідок, відсутності підстав для виплати Позивачу індексації грошового забезпечення, колегією суддів оцінюються критично з огляду на таке.

Відсутність на рахунках Чернігівського зонального відділу коштів для виплати індексації грошового забезпечення не є само по собі належним доказом неможливості здійснення вказаних виплат, оскільки Відповідачем не доведено, що у бюджеті відповідного рівня, з якого здійснюється відповідне фінансування, кошти на індексацію грошового забезпечення відсутні.

Крім того, Апелянтом не надано доказів того, що останнім надсилалися до вищестоящого органу запити щодо виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.

При цьому судовою колегією враховується, що відповідно до ст. 18 Закону України від 05.10.2000 року № 2017-ІІІ «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Тобто, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних вище нормативно-правових актів, проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов'язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Відповідно до вимог діючих нормативно-правових актів, проведення індексації у зв'язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов'язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 Рішення).

Так, реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

У зв'язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про відсутність правових підстав стверджувати, що Відповідачем було правомірно не забезпечено виплату індексації грошового забезпечення Позивачу, що, у свою чергу, виключає існування правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, про що вірно зазначив суд першої інстанції. Доводів, які б спростували відповідні твердження суду першої інстанції, Апелянтом не наведено.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про наявність в ОСОБА_1 права на отримання компенсації за невикористану частину додаткової відпустки, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Згідно п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацами 2-3 п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров'я, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Аналогічні за своїм змістом правила закріплені у п. 3 розділу ХХХІ Порядку виплату грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України те деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260.

Відповідно до п. п. 17, 18 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Приписами п. 19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому, згідно п. 21 ст. 10-1 вказаного Закону, у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв'язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об'єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об'єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, військовослужбовці за певних умов мають право на додаткові відпустки із збереженням грошового забезпечення. Використання такого права гарантується як безпосередньо під час вибуття особи у відпустку або шляхом компенсації невикористаної відпустки за відповідний рік.

Водночас, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, питання про компенсацію невикористаних додаткових відпусток у зв'язку із звільненням зі служби виникло в ОСОБА_1 під час дії особливого періоду та мобілізації, тобто ці обставини не оспорюються у позові.

Разом з тим, як було зазначено вище, в указаний період право на одержання додаткових видів відпустки відповідній категорії осіб, у тому числі Позивачу, припинено.

Викладене, у свою чергу, свідчить про те, що зупинення на певний період надання інших видів відпусток виключає можливість військовослужбовця одержати і компенсацію за ці відпустки, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку про передчасність висновків суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог в указаній частині.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу на постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №805/5111/15-а в якості підтвердження права останнього на отримання компенсації за невикористану додаткову оплачувану відпустку судовою колегією оцінюється критично, оскільки, у згаданій вище постанові суд касаційної інстанції, по-перше, вказував на наявність права на компенсацію невикористаної частини додаткової відпустки працівнику органів внутрішніх справ, а не військовослужбовцю, по-друге, не здійснював формування правового висновку щодо застосування норм п. 12 та п. 14 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» з урахуванням приписів п. п. 17-19 ст. 10-1 вказаного Закону.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення невірно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи в наявності правових підстав для виплати Позиву компенсації за невикористану частині додаткової соціальної відпустки. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в указаній частині.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, оскільки Позивач звільнений від сплати судового збору зміна розподілу судових витрат не здійснювалася.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку - задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання Чернігівського зонального відділу Військової служби правопорядку нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 03.09.2018 року.

Прийняти у вказаній частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 20» лютого 2019 року.