Справа № 1540/3946/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3946/18

Головуючий І інстанції суддя Юхтенко Л.Р.Категорія №12.3

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,-

В С Т А Н О В И В:
В серпні 2018 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (надалі відповідач), в якому просив стягнути за весь час затримки виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення 08.09.2017 року по день фактичного розрахунку 27.07.2018 року середній заробіток в сумі 135642,50 грн..

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що під час звільнення позивача зі служби у військовій частині, а саме 27.07.2018 року не було проведено повного розрахунку, в повному обсязі відповідач розрахувався з позивачем лише 27.07.2018 року, виплативши йому 2975,02 грн.. Враховуючи, що відповідач із затримкою здійснив розрахунок з позивачем, позивач на підставі ст.117 КЗпП України просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який за розрахунком позивача за період з 08.09.2017 року по 27.07.2017 року складає 135642,50 грн..

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у період з 19.10.1989 року по 08.09.2017 року проходив військову службу.

Згідно з наказом Командира військової частини НОМЕР_2 Південного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України №205 від 08.09.2017 року «По стройовій частині» виключено з особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого прапорщика ОСОБА_1 та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 23255,00 грн..

Однак при розрахунку належної позивачу суми одноразової грошової допомоги при звільненні відповідачем була допущена помилка, оскільки не були враховані періоди проходження служби позивача з 26.05.1995 року по 29.05.1998 року - в органах внутрішніх справ; з 02.02.2001 року по 02.10.2002 року - у Прикордонних військах; з 03.08.2006 року по 27.07.2007 року - в Державній кримінально-виконавчій службі. Розмір недоплати склав 2975,02 грн..

Із заявою про виплату недоплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні позивач звернувся 30.05.2018 року, до якої були надані довідки з попередніх місць служби про те, що при звільненні позивача з попередніх місць служби одноразова грошова допомога при звільненні йому не виплачувалась.

Вказані обставини підтверджує відповідач в своєму відзиві на позов, в якому також зазначає, що причиною недоплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні стала відсутність в особовій справі позивача підтвердження того, що з позивачем не було проведено розрахунок при звільненні з попередніх місць проходження служби.

21.05.2018 року позивач звернувся із заявою до командира військової частини НОМЕР_1 , в якій просив провести повний розрахунок, а саме: виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби за всі періоди проходження позивачем служби відповідно до «Послужного списку».

На це звернення листом від 31.05.2018 року вих.№3/12-1824 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача про те, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без врахування періоду попередньої служби за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги, а тому виходячи із викладеного запропоновано позивачу звернутись з вимогою про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні до тих військових формувань, з яких позивача було звільнено.

Також позивач з аналогічною заявою звернувся до Головного управління Національної гвардії України, яке листом від 12.06.2018 року вих.№27/33/4-К-332 повідомило позивача про те, що позивачу була виплачена одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби 08.09.2017 року у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Також в цьому листі зазначено, що стосовно виплати одноразової грошової допомоги за період служби з 02.02.2001 року по 02.10.2002 року мала бути здійснена Прикордонними військами, за період служби з 26.05.1995 року по 29.05.1998 року - органом внутрішніх справ, де позивач проходив службу. За період служби з 03.08.2006 року по 27.07.2007 року у листі зазначено, що буде зроблено доплату одноразової грошової допомоги при звільненні військовою частиною НОМЕР_1 .

Недоплачена позивачу сума одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 2975,02 грн. остаточно була виплачена позивачу 27.07.2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що між позивачем, відповідачем та Головним управлінням Національної гвардії України виникло питання щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, але таке питання не є спором, в розумінні приписів ст.ст.117, 221, 232 КЗпП України, а тому у відповідача відсутні правові підстави для відшкодування позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

На даний час спеціальним законодавством не врегульовано питання відповідальності МВС України за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст.ст.116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.

Частиною 1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи.

Про нараховані суми, що належать працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити суму, яка не є спірною.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2005 року №318 Про удосконалення механізму виплати заробітної плати працівникам бюджетних установ та державної соціальної допомоги встановлено, що виплата заробітної плати працівникам бюджетних установ здійснюється за їх письмовою згодою через уповноважені банки, які визначаються за результатами конкурсного відбору у Порядку проведення конкурсного відбору банків, через які здійснюється виплата пенсій, грошової допомоги та заробітної плати працівникам бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 року №1231.

Таким чином, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

В даній справі сам факт затримки виплати позивачу належної йому при звільненні суми 2975,02 грн., а також період затримки - з 08.09.2017 року по 27.07.2017 року, сторонами не заперечується. Спірним залишається питання наявності вини відповідача у такій затримці та наявність підстав для стягнення з відповідача за таку затримку середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів вважає, що оскільки обов`язок по проведенню повного та своєчасного розрахунку при звільнені працівника покладений саме на роботодавця, який в силу положень ч.1 ст.116 КЗпП України повинен повідомити працівника про нараховані при звільненні суми перед їх виплатою, то саме відповідач повинен був з`ясувати усі обставини, які підлягали врахуванню при розрахунку належної позивачу суми одноразової грошової допомоги при звільненні, зокрема, чи виплачувалась позивачу така допомога при звільненні з попередніх місць служби.

Невиконання такого обов`язку і стало причиною не донарахування та невиплати позивачу 2975,02 грн. при звільненні позивача 08.09.2017 року.

Відтак, саме з вини відповідача вказана сума не була виплачена позивачу своєчасно при звільненні, що є достатньою підставою для притягнення відповідача до матеріальної відповідальності, яка передбачена ст.117 КЗпП України.

Посилання суду першої інстанції на відсутність спору між позивачем, відповідачем та Головним управлінням Національної гвардії України щодо недоплаченої суми одноразової грошової допомоги при звільненні є правильним, оскільки вищевказана сума недоплати була виплачена позивачу відповідачем на підставі звернення позивача без будь-якого рішення органу або суду, уповноваженого розглядати трудові спори. Однак такі обставини виплати позивачу недоплаченої суми не звільняють відповідача від відповідальності, яка передбачена ст.117 КЗпП України.

Враховуючи період затримки - з 08.09.2017 року по 27.07.2018 року, що складає 220 робочих днів, середньоденний розмір заробітної плати 421,25 грн., то загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (надалі - Порядок №100) повинна дорівнювати 92675,00 грн. (421,25х220).

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Враховуючи те, що згідно наявної у справі довідки про доходи від 28.09.2017 року заробітна плата позивача перед звільненням складала 9057,01 грн. - а недоплачена сума складає лише 2975,02 грн., що становить 32,84% від заробітної плати, то колегія суддів вважає за справедливе застосувати у даній справі принцип співмірності та зменшити суму, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі ст.117 КЗпП України, до 30434,47 грн. (92675,00 грн. х 32,84%).

Така правова позиція щодо застосування принципу справедливості та співмірності в аналогічних правовідносин відображена в Постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року по справі №6-113цс16.

Підсумовуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню внаслідок невірного застосування норм матеріального права.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року скасувати, прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30434 (тридцять тисяч чотириста тридцять чотири) гривень 47 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.