Справа № 811/2052/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 лютого 2019 року

Київ

справа №811/2052/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2419/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєва В.І. Пасічник С.С. розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Композиція»
на постановуКіровоградського окружного адміністративного суду від 08.07.2013 (суддя - Хилько Л.І.)
на ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014(колегія у складі суддів: Круговий О.О., Богданенко І.Ю., Дадим Ю.М.)
у справі № 811/2052/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Композиція»
доКіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Кіровоградської області Державної податкової служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Композиція» (далі - Товариство) звернулось до Кіровоградського окружного адміністративного суду із вказаним позовом до Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Кіровоградської області Державної податкової служби (далі - ОДПІ), у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 15.02.2013.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення вимог статті 288 Податкового кодексу України (далі - ПК України) відповідач, спірним рішенням визначив обов'язок по сплаті додаткової суми орендної плати, за користування земельних ділянок, хоча її розмір прямо обумовлений в укладених договорах.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.07.2013, залишеним без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 у задоволені позову відмовлено, у зв'язку із тим, що обов'язок зі сплати орендної плати за земельні ділянки, які знаходяться у користуванні позивача, визначений згідно укладених ним договорів та додатків до нього. При цьому, розмір орендної плати за таке користування не може бути меншим від визначеного положеннями ПК України.

Не погоджуючись з даними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати, позов задовольнити, в більшій частині доводів якого повторює доводи, які викладені у позовній заяві, що не підлягають додатковому зазначенню.

У письмових запереченнях на вказану касаційну скаргу, які надійшли ще до Вищого адміністративного суду України поставлено питання про залишення її без задоволення, а оскаржуваних рішень судів попередніх інстанції - без змін.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 31.01.2013 відповідачем, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань достовірності нарахування орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності Товариства за травень-серпень 2012 року, про що складено акт №00005/153/23686520. В акті виявлено факт невідповідності розміру орендної плати за земельні ділянки, який визначався позивачем згідно укладених додаткових договорів до договору про їх оренду, попри його мінімальний розмір, визначений ПК України.

На підставі вказаного акту ОДПІ, - 15.02.2013 винесено податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) в розмірі 4864,16 грн. основного платежу та 1216,04 грн. штрафної (фінансової) санкції.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач, спершу, оскаржив їх в адміністративному порядку, за наслідком якого, не отримавши позитивного результату, - звернуся до суду.

Зі змісту Земельного кодексу України та Закону України від 06.10.1998 №161-XIV «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон №161-XIV) убачається, що користування землею в Україні є платним.

З 01.012011 набрав чинності ПК України, який, відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 ПК України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності. Отже, ПК визначив обов'язок й орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону № 161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу ХIII ПК України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем, а підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 ПК України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII ПК; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що з набранням чинності ПК України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

При цьому, виходячи із принципу пріоритетності норм ПК України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначених вище норм матеріального права у спорах цієї категорії, міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 02.12.2014 (справа № 21-274а14), 07.04.2015 (справа №21-117а15), 14.04.2015 (справа № 21-165а15), 24.04.2015 (справа № 21-131а15).

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд, розглядаючи подібні правовідносини (постанова від 21.08.2018, справа №814/1622/16, провадження №К/9901/36012/18).

Враховуючи вищенаведене, Суд касаційної інстанції погоджується з позицією суду першої та апеляційної інстанції, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для відмови в задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Композиція» залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 08.07.2013 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.04.2014 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

........................

В.П.Юрченко
І.А. Васильєва
С.С. Пасічник
Судді Верховного Суду