Справа № 809/4464/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2019 року

Київ

справа №809/4464/15

касаційне провадження №К/9901/28226/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 (суддя Черепій П.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2016 (головуючий суддя - Сапіга В.П., судді: Обрізко І.М., Левицька Н.Г.) у справі № 809/4464/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування акту опису майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 у лютому 2015 року звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування акту опису майна від 13.03.2015 №3/25-150 в частині опису належної Приватному акціонерному товариству «Івано-Франківська МСПМК №1» адміністративно-виробничої будівлі (контори 3-го поверху) загальною площею 666,5м2, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував на те, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження №47048357 про стягнення на користь Державної податкової інспекції у м. Івано-Фраківську та ОСОБА_1 коштів з Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1». У межах процедури примусового виконання головним державним виконавцем Гнатюком В.Я. 18.02.2014 здійснено опис і арешт належної Приватному акціонерному товариству «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1» адміністративно-виробничої будівлі (контори 3-поверхової) загальною площею 666,5м2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено обмеження права користування (реалізації) таким майном, про що складено відповідний акт. Застосування арешту вищезазначеного нерухомого майна державним виконавцем, на думку позивача, позбавляло Державну податкову інспекцію в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області права складати спірний акт від 13.03.2015 №3/25-150 щодо опису цього ж майна у податкову заставу.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 02.03.2016 адміністративний позов задовольнив.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції керувався тим, що системний аналіз положень підпункту 87.3.7 пункту 87.3 статті 87 Податкового кодексу України, статті 4 Закону України «Про заставу», а також статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дає підстави для висновку, що податкова застава не може бути поширена на майно, на яке не може бути звернено стягнення. Тому включення до акту опису майна адміністративно-виробничої будівлі, яка була арештована в порядку виконавчого провадження, є неправомірним.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 13.06.2016 залишив постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 без змін.

Обґрунтовуючи свою позицію, суд апеляційної інстанції вказав про правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, аргументи податкового органу про те, що податкову заставу на адміністративно-виробничу будівлю (контори 3-го поверху) Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська МСПМК №1» було поширено на підставі акту опису майна від 29.12.2012 №85/19-140, про що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна здійснено відповідний запис 03.01.2013, судом апеляційної інстанції були відхилені, оскільки витяг Державного реєстру містить відомості про реєстрацію обтяжень активів згідно з актом від 29.12.2012 №85/19-140.

Державна податкова інспекція в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просила постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2016 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, зазначає, що судами неповно з'ясовано обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою, другою та третьою статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведені положення процесуального закону кореспондують вимогам частини першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судом касаційної інстанції).

Пункти 3 та 4 частини першої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) закріплюють принцип рівності усіх учасників перед законом і судом та принцип змагальності сторін.

За змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) за загальним правилом кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з частиною шостою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій) якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Наведені положення процесуального закону кореспондують вимогам пунктів 2, 4 частини третьої статті 2, частини першої статті 9, частин першої та п'ятої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судом касаційної інстанції).

Системний аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що кожна із сторін в адміністративному процесі має рівні права в представленні суду своїх доказів та аргументів, кожному з яких суд зобов'язаний надати мотивовану оцінку.

Своєю чергою, вимоги частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), зобов'язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Вищезазначених вимог процесуального закону судами попередніх інстанцій дотримано не було, у зв'язку з чим висновки судів про наявність підстав для задоволення позову є передчасними.

Так, при вирішенні спору суди виходили з того, що у провадженні Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 47048357 про стягнення на користь Державної податкової інспекції у м. Івано-Фраківську та ОСОБА_1 з Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1» коштів. Складення 13.03.2015 відповідачем акта опису майна №3/25-150 в частині поширення податкової застави на адміністративно-виробничу будівлю (контора 3-го поверху) загальною площею 666,5м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є протиправним з огляду на те, що на таке майно поширено інше обтяження (арешт) згідно з актом державного виконавця від 18.02.2014.

Утім, в оскаржених судових рішеннях не відображено надання судами оцінки усім представленим податковим органом доказам, які містяться в матеріалах справи, або мотивів їх відхилення.

Так, податковий орган під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій посилався не, що податкова застава на адміністративно-виробничу будівлю Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1» була поширена податковим органом з 03.01.2013 по 03.01.2018 згідно з актом опису майна від 29.12.2012 №85/19-140, про що у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна було внесено відповідний запис. Згідно з позицією податкового органу таке обтяження не переривалось, а оспорюваний акт опису майна від 13.03.2015 був складений з метою вчинення нової реєстрації вже застосованого обтяження у відповідності до змін у законодавстві. При цьому, у підтвердження своєї позиції вказував на такі обставини та надавав наступні докази:

- копія виконавчого листа Івано-Франківського адміністративного суду від 06.08.2012 у справі №2а-6/12/0970 (постанова Івано-Франківського адміністративного суду від 01.02.2012 про стягнення з розрахункових рахунків у банківських установах Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1» та за рахунок готівки, що належить Приватному акціонерному товариству «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1», в дохід бюджету податковий борг в сумі 600472,77 грн.) (а.с. 85);

- копія постанови Державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції від 13.09.2012 про відкриття виконавчого провадження №34233014 (а.с. 92);

- копія акта опису майна від 29.12.2012 №85/19-140, складеного податковим керуючим Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську, про поширення податкової застави на майно згідно з переліком (а.с. 50);

- копія витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна про внесення 03.01.2013 реєстраційного запису №13468518 про публічне обтяження (податкова застава) строком до 03.01.2018 на активи платника податків згідно з актом опису від 29.12.2012 №85/19-140 (а.с. 49);

- копія акта опису та арешту майна від 18.02.2014, складеного державним виконавцем Гнатюком В.Я. (а.с. 33-36);

- копія постанови державного виконавця Гнатюка В.Я. від 27.06.2014 про повернення виконавчого листа у справі №2а-6/12/0970 стягувачу (а.с. 93);

- копія постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.08.2014 про визнання неправомірними дій державного виконавця Гнатюка В.Я. щодо примусового виконання виконавчого листа №2а-6/12/0970, виданого 06.08.2012, про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська міжгосподарська спеціалізована пересувна механізована колона №1» в дохід держави податкового боргу в сумі 600472грн.; визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Гнатюка В.Я. від 27.06.2014 про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні №34233014 (а.с. 94-96);

- копія витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження №34233014 (а.с. 91);

- копія постанови головного державного виконавця Рибака М.М. від 26.09.2014 про відкриття виконавчого провадження №44878681 (а.с. 89);

- копія витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо виконавчого провадження №44878681 (а.с. 90);

- копія акта про опис майна у податкову заставу від 13.03.2015 №3/25-150, складений податковим керуючим (а.с. 104-105);

- копія витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна про внесення 17.03.2015 реєстраційного запису №15262100 про публічне обтяження (податкова застава) на майно платника податків згідно з актом опису від 13.03.2015 №3/25-150 (а.с. 87);

- копія витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна про внесення 24.03.2015 реєстраційного запису про вилучення запису №13468518 (а.с. 86);

- копія витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про внесення 20.03.2015 реєстраційного запису №9111637 про публічне обтяження (податкова застава) на майно платника податків згідно з актом опису від 13.03.2015 №3/25-150 (а.с. 45).

Залишення поза увагою судів попередніх інстанцій дослідження вказаних доказів свідчить про недотримання ними вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи в судах попередніх інстанцій), згідно з якими суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні; ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлені частиною другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судом касаційної інстанції) межі касаційного перегляду справи позбавляють суд касаційної інстанції права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Недотримання судами попередніх інстанцій вищезазначених вимог процесуального закону не тільки позбавляє можливості вирішити спір по суті, а й встановити наявність підстав для розгляду справи в порядку адміністративного судочинства та правильність обраного способу захисту порушеного права.

У цьому контексті суд касаційної інстанції звертає увагу на таке.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з частиною третьою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення з позовом) звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Наведені положення процесуального закону кореспондуються з вимогами частини першої статті 2, частини першої статті 5, частини третьої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судом касаційної інстанції).

Системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що захист в порядку звернення до адміністративного суду з позовом гарантується кожній особі у випадку наявності порушеного відносно цієї особи права з боку суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, вирішенню питання по суті заявлених вимог передує з'ясування факту наявності порушень прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом, з боку суб'єкта владних повноважень.

Враховуючи викладене, необхідно з'ясувати наявність порушеного права ОСОБА_1 діями Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області щодо поширення податкової застави на адміністративно-виробничу будівлю Приватного акціонерного товариства «Івано-Франківська МСПМК №1», яке потребує захисту в порядку звернення до адміністративного суду з позовом.

У разі встановлення підстав для розгляду заявленого позову по суті судам необхідно враховувати таке.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна (преамбула).

Частина перш статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає, що:

державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав;

обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Згідно з частиною другою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі, зокрема постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно (пункт 3), інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом (пункт 6).

Враховуючи викладене, офіційне підтвердження заборони розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, зокрема у зв'язку з поширенням на нього податкової застави або накладенням арешту державним виконавцем, має місце лише з моменту державної реєстрації такого обтяження шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

При цьому, слід врахувати, що вищезгадана система державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яка проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV, запроваджена лише з 01.01.2013.

До 01.01.2013 державна реєстрація правочинів, іпотек, відомостей про обтяження нерухомого майна проводиться нотаріусами, реєстраторами юридичної особи, яка належить до сфери управління Міністерства юстиції України, відповідно у Державному реєстрі правочинів, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Порядок ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 №830. До вказаної постанови було внесено зміни постановою Кабінету Міністрів України від 05.09.2012 №824 «Деякі питання державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка набула чинності 01.01.2013.

Відповідно до пункту 3 вказаної постанови від 05.09.2012 №824 Державній податковій службі визначено завдання провести аналіз зареєстрованих у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна податкових застав та забезпечити подання для державної реєстрації податкових застав, предметом яких є нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV.

Міністерством юстиції України 14.12.2012 було прийнято наказ № 1844/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2102/22414, про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що він визначає процедуру використання та перенесення державним реєстратором прав на нерухоме майно (далі - державний реєстратор) записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек, Державного реєстру обтяжень рухомого майна (далі разом - Реєстри) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) та використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 3 Порядку відомості Реєстрів використовуються державним реєстратором для встановлення наявності (відсутності) записів про обтяження речових прав на нерухоме майно, у тому числі обтяжень податковою заставою, під час проведення державної реєстрації прав з метою їх перенесення до Державного реєстру прав.

Суд звертає увагу на те, що наявність зареєстрованого у встановленому законом порядку обтяження майна є перешкодою для державної реєстрації поширення іншого виду обтяження на таке майно. Застосування обтяження на майно, на яке вже зареєстровано інше обтяження, суперечить сутності такого правового інституту.

Щодо висновків судів попередніх інстанції про те, що складення державним виконавцем 18.02.2014 акта опису арешту майна виключає правомірність поширення на таке майно податкової застави згідно з актом опису від 13.03.2015 суд касаційної інстанції зазначає таке.

За змістом частини першої статті 52, частини першої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт майна боржника як один із видів звернення стягнення застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

У відповідності до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом прийняття відповідної постанови або проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

З огляду на викладене, акт опису та арешту майна боржника, складений державним виконавцем, відображає перелік майна, на яке поширюється обтяження. Лише з моменту державної реєстрації таке обтяження вважається офіційно підтвердженим. Сам факт складення державним виконавцем акта опису і арешту майна не є підтвердженням поширення такого обтяження.

Крім того, при вирішенні цього спору необхідно враховувати, що заявлена позивачем вимога щодо оскарження акта опису майна, який за змістом пункту 89.3 статті 89 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) лише визначає перелік майна, на яке поширюється право податкової застави, не є актом індивідуальної дії, який породжує виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків, зокрема у формі встановлення обтяження.

У спірній ситуації належним способом захисту може бути визначено зобов'язання контролюючого органу виключити з державного реєстру відповідний запис щодо встановлення обтяження згідно з актом опису майна у податкову заставу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.03.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.06.2016 у справі № 809/4464/15 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк