Справа № 1340/4919/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/822/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року (головуючої судді Крутько О.В.) розглянуте у спрощеному позовному провадженні в м. Львів у справі №1340/4919/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 23.10.2018 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якому просить визнати неправомірним та скасувати прийняте відповідачем рішення № 12 від 23.04.2018 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» видане особі без громадянства (з держави Палестина) ОСОБА_1.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.11.2018 позов задоволено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що ОСОБА_1 у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію від 02.06.2011 подав завідомо неправдиві відомості щодо свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 та на момент звернення 02.06.2011, ОСОБА_1 перебував у шлюбі менше двох років, що не надавало йому підстав для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Представником Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області 19.02.2019 подано до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із зайнятістю в інших судових справах Восьмого апеляційного адміністративного суду, що підтверджується інформацією із сайту «Судова влада», однак на думку колегії суддів вказане клопотання є необґрунтованим, оскільки вказане не свідчить про не можливість бути присутнім у даному судовому засіданні та присутності іншого представника скаржника у справі.

А тому, оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Наблус, документований паспортом громадянина держави Палестина НОМЕР_3, виданим 19.08.2010, терміном дії до 18.08.2015.

ОСОБА_1 звернувся 02.06.2011 року до СГІРФО Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну. До заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 долучив наступні документи: засвідчену копію свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1, видану Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 13.06.2009. актовий запис №1059 від 13.06.2009; копію паспорта дружини - громадянки України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, серії НОМЕР_2, виданого 28.07.2009 Залізничним РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області.

На підставі поданих документів та проведених перевірок (за обліками УСБУ у Львівській області, Департаменту охорони державного кордону) було прийнято рішення про документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

УГІРФО ГУ МВС України у Львівській області було видано дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1, без зазначення номеру та дати, терміном дії до 02.06.2012.

20.12.2011 позивач був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_5, згідно якої значився зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2.

23.05.2012 ОСОБА_1 був документований УГІРФО ГУ МВСУ у Львівській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_4 терміном дії «безстроково».

12.03.2013 ОСОБА_1 був документований Головним Управлінням ДМС України у Львівській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6.

19.10.2017 до Відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства з Дніпровського РВ ГУ ДМС України у м. Києві надійшов письмовий запит від 13.10.2017 №05/2359-117 про підтвердження законності надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання особи без громадянства ОСОБА_1, оскільки вказана особа звернулась із заявою про прийняття до громадянства України.

Головним управлінням ДМС України у Львівській області проведено аналіз матеріалів особової справи ОСОБА_1 та встановлено, що на момент подання заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну, позивач був одружений з громадянкою України менше двох років та повідомив неправдиві відомості щодо адреси проживання.

23.04.2018 року Головним управлінням ДМСУ у Львівській області прийнято рішення №12 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого особі без громадянства ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Про прийняте рішення було повідомлено ОСОБА_1 листом Головного Управління ДМС України у Львівській області від 24.04.2018 №4601.4.1 -8466/4601.1-18.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року N 2491-III (далі - Закон, в редакції від 10.04.2009, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію), дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції, зокрема, надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Частиною 1 статті 9 Закону (в редакції від 10.04.2009) визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Пунктом 10 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок, в редакції від 16.07.2010, чинній на момент подання позивачем заяви про надання дозволу на імміграцію) визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до частини 1, 6 статті 29 Цивільного кодексу України (у редакції спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до пункту 2 Порядку (в редакції від 16.07.2010) рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: відділи (сектори) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб міських, районних управлінь МВС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає міграційна служба), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України

Відповідно до статті 12 Закону (в чинній редакції), дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Вимогами пунктів 21, 22 Порядку (в чинній редакції), встановлено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як встановлено судом першої інстанції, із долучених до матеріалів особової справи позивача, копій сторінок його національного паспорта вбачається, що ОСОБА_1 до 01.03.2011 року навчався у Львівському національному медичному університеті ім. Д. Галицького та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується відповідними штампами УГІРФО ГУ МВСУ у Львівській області у паспорті.

10.02.2011 його реєстрація була припинена у зв'язку з виїздом в м. Харків на навчання.

01.10.2011 УГІРФО ГУМВСУ в Харківській області позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4., про що проставлено відповідні штампи у його паспорті.

Будь-які відомості чи документи щодо зареєстрованого місця проживання позивача, на момент звернення до СГІРФО Залізничного РВ ЛМУ ГУМВС у Львівській області 02.06.2011 ОСОБА_1 відсутні.

Отже, на момент написання заяви позивач не мав зареєстрованого місця проживання. Покликання відповідача на те, що відомості про адресу проживання позивача станом на 02.06.2011 року (АДРЕСА_1) є неправдивими та не підтверджуються матеріалами справи. За відсутності зареєстрованого місця проживання позивач вправі був вказати адресу фактичного проживання.

Суд не погоджується з позицією скаржника, що ОСОБА_1 у своїй заяві про надання дозволу на імміграцію від 02.06.2011 подав завідомо неправдиві відомості щодо перебування у шлюбі понад 2 роки.

У заяві для надання дозволу на імміграцію позивач покликався на перебування у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2, однак не зазначав з якого часу перебуває з нею у шлюбі, натомість, подавав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 13.06.2009, актовий запис №1059.

Проведення перевірки доданих документів та встановлення підстав для надання дозволу на імміграцію було покладено на працівників відділів (секторів) у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб міських, районних управлінь МВС.

Колегія суддів погоджується із тим, що покликання відповідача на подання позивачем свідомо неправдивих відомостей є необґрунтованим та спростовується матеріалами справи.

Отже, відсутні підстави для скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію.

Крім того, суд приймає до уваги покликання позивача на те, що його було позбавлено процесуальних гарантій, встановлених статтею 8 Європейської конвенції з прав людини щодо безпосередньої участі сторони у процедурі прийняття рішення компетентним органом.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні від 20 січня 2012 року «Рисовський проти України», пункт 71 принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, позов слід задовольнити, визнати протиправним та скасувати рішення № 12 від 23.04.2018 року «Про скасування дозволу на імміграцію в Україну» видане особі без громадянства ОСОБА_1, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області - залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року у справі №1340/4919/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 22.02.2019