Справа № 1340/4463/18
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/263/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):
від позивача Каверін С.М.;
від відповідача - Зданевич С.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2018р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Каверіна Сергія Миколайовича, діючого за дорученням від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок (в частині виплати компенсації за неотримане речове майно) при звільненні (суддя суду І інстанції: Мричко Н.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15 год. 40 хв. 12.11.2018р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 21.11.2018р.),-

В С Т А Н О В И В:

27.09.2018р. представник адвокат Каверін С.М., діючий за дорученням від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні невиплату ОСОБА_1 в день виключення із списків частини (25.05.2018р.) компенсації за неотримане речове майно; стягнути з відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25.05.2018р. по 28.08.2018р. в сумі 30492 грн. 48 коп. (а.с.4-10).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2018р. заявлений позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) щодо непроведення повного розрахунку при звільненні - невиплату ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно; стягнуто з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені в користь позивача за період із 25.05.2018р. по 28.08.2018р. в сумі 30492 грн 48 коп. (а.с.69-74).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржила відповідач Військова частина НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.79-85).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що компенсація вартості за неотримане речове майно визначена постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., якою затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Судом першої інстанції вказаний акт не досліджений, оскільки в п.3 цього Порядку визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби.
Відповідно до ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» днем звільнення вважається день виключення із списків військової частини, що не дає підстав для виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок.
Наголошує на тому, що під час проходження служби військовослужбовці були забезпечені всіма необхідними речами особистого користування. Позивач мав змогу отримати речі особистого користування, оскільки йому доводилися терміни використання речей особистого користування.
Оскільки військова частина не є розпорядником коштів (розпорядником коштів є Адміністрація Державної прикордонної служби України) та фінансується з державного бюджету, тому відповідач не може передбачати наперед компенсаційні витрати, для їх виплати необхідно оформляти заявки до відповідного органу.
Також судом першої інстанції не враховано той факт, що позивач був поінформований щодо порядку черговості з приводу отримання коштів та надав згоду очікувати виплату по мірі надходження коштів.
Відповідно до п.7 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.
Виплата компенсації за неотримане речове майно здійснюється з рахунку на закупівлю речового майна. Даний рахунок один, але за цільовим призначенням поділяється на: майно поточного забезпечення, майно фонду зборів і майно непорушних запасів. Змінити цільове призначення коштів неможливо, оскільки це може призвести до непоправних наслідків для держави і громадян України.
Виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та ст.ст.116, 117 КЗпП України.
Судом першої інстанції не враховано, що норми КЗпП України, на які посилається позивач, не можуть бути застосовані при вирішенні спору, що виник між сторонами, оскільки позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі України, правовідносини, що виникли між особами, які брали участь у справі, є адміністративно - правовими та пов`язані з проходженням та звільненням з публічної служби, регулюються законодавством у сфері проходження військової служби.
Прийняття громадян на публічну службу (військову), її проходження, звільнення з публічної (військової) служби - це публічно-правові правовідносини, які урегульовано спеціальними нормами законодавства України у зв`язку зі спеціальним статусом даної категорії громадян.
Таким чином, зазначені правовідносини регулюються статутами Збройних Сил України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Державну прикордонну службу України» та відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Також судом першої інстанції взагалі не досліджувалося та не перевірялися кількість днів для обрахунку середнього обрахунку, грошове забезпечення позивача, з якого визначався розмір показника для обчислення середнього заробітку, сума середнього заробітку, що наштовхує на думку формального підходу суду до розгляду цієї справи, спираючись лише на судову практику.

Представником адвокатом Каверіним С.М., діючим за дорученням від імені та в інтересах ОСОБА_1 , скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального законодавства та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.101-107).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до наказу Санаторію «Прикордонник-Немирів» № 12-ос від 25.04.2018р. припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби старшого прапорщика ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку санаторію, за п.«а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням підпункту «ї» (які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону із застосуванням пункту першого частини восьмої статті 26 Закону із застосуванням пункту 2 Прикінцевих положень Закону України № 1769-VII від 06.12.2016р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та підпункту «б» частини другої статті 26 Закону», з 25.04.2018р. (а.с.12).
Згідно витягу з наказу начальника Санаторію «Прикордонник-Немирів» № 17-ос від 25.05.2018р. старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено із списку особового складу Санаторію «Прикордонник-Немирів» та всіх видів забезпечення (а.с.13-14).
У відповідності до службової записки від 25.05.2018р. сума грошової компенсації, нарахованої за неотримане речове майно за час проходження служби в ДПС України згідно довідки- розрахунку № 53 військовослужбовцю старшому прапорщику ОСОБА_1 , звільненому на підставі наказу Військової частини НОМЕР_1 № 308-ос від 28.11.2017р. за пп.«ї» п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (закінчення контракту), становила 39573 грн. 33 коп. (а.с.18).
25.05.2018р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Львівського прикордонного загону з рапортом, в якому просив нарахувати йому грошову компенсацію за неотримане речове майно під час проходження військової служби в ДПС України (а.с.54).
23.08.2018р. т.в.о. начальника Львівського прикордонного загону виданий наказ № 236-К «Про виплату грошової компенсації за речове майно», згідно з яким зобов`язано головного бухгалтера-начальника фінансово-економічного відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 провести виплату грошової компенсації військовослужбовцям, звільненим у запас (відставку), зокрема, старшому прапорщику ОСОБА_1 за неотримане під час проходження служби речове майно на підставі довідки-розрахунку про вартість речового майна в сумі 39573 грн. 33 коп. (а.с.53).
Відповідно до довідка Львівського прикордонного загону (за підписом головного бухгалтера-начальника фінансово-економічного відділу) старшому прапорщику ОСОБА_1 було нараховано та виплачено компенсацію за неотримане належне речове майно на загальну суму 39573 грн. 33 коп. (а.с.55).
Згідно листа Львівського прикордонного загону № 723/К-12 від 10.09.2018р. позивачу ОСОБА_1 нараховано грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 39573 грн. 33 коп., але не виплачено таку по причині відсутності відкритих асигнувань для її виплати. Дані в потребі коштів для виплати грошової компенсації за неотримане речове майно звільненим військовослужбовцям відповідно до наказу АДПС України № 753-аг від 29.12.2017р. «Про заходи щодо організації речового забезпечення персоналу Державної прикордонної служби України у 2018 році» подаються щотижнево в телефонному режимі та щомісячно до 5 числа в письмовому вигляді у відділ речового забезпечення АДПСУ (а.с.16-17).

Із наведених обставин слідує, що відповідачем допущено несвоєчасний розрахунок при звільненні, через що позивач ставить перед судом питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до повного розрахунку.

Вирішуючи наведений спір, колегія суддів виходить з наступного.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами ст.9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються КМ України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 1115/2009 від 29.12.2009р. особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Порядком виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., визначено механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
Відповідно до п.п.3-5 цього Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Під час судового розгляду з`ясовано, що грошова компенсація за неотримане речове майно в сумі 39573 грн. 33 коп. виплачена позивачу в день звільнення у зв`язку з відсутністю відкритих асигнувань для виплати такої. За твердженням відповідача, приписами Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затв. постановою КМ України № 178 від 16.03.2016р., передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна на відповідний рік.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 10.03.2011р. у справі «Сук проти України» вказав, що держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправною бездіяльністю з боку відповідача, через що в цій частині заявлений позов підлягає до задоволення.

Стосовно вирішення решти позовних вимог, колегія суддів враховує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.
У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, то за правилами ч.6 ст.7 КАС України суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи.

Приписами ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми ст.ст.116, 117 КЗпП України та поширити останні на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в Державній прикордонній службі України.

Як встановлено під час судового розгляду, в день виключення позивача із списків частини, такому не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. На підставі наведеної обставини є обґрунтованим висновок суду про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з позивачем. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. постановою КМ України № 100 від 08.02.1995р.
Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.1, 2 п.8 вказаного Порядку).

Із змісту особистої картки грошового забезпечення ОСОБА_1 про отримане грошове забезпечення у 2018 році слідує, що розмір грошового забезпечення такого за два місяці перед звільненням: березень та квітень місяці 2018 року становить 19375 грн. 60 коп. (9686 грн. 30 коп. + 9689 грн. 30 коп.) (а.с.19).
Для обчислення середнього заробітку з 25.05.2018р. (день виключення зі списків частини) до 28.08.2018р. (день фактичного розрахунку та виплати компенсації за неотримане речове майно) необхідно застосовувати показник 317 грн. 63 коп. в день (19375 грн. 60 коп./61 день).
З урахуванням наведеного, з відповідача Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) належить стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період із 25.05.2018р. по день фактичного розрахунку 28.08.2018р., що становить 96 днів, виходячи із розрахунку 317 грн. 63 коп. за один день, на загальну суму 30492 грн. 48 коп.

При вирішенні наведеного спору колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду по наведеній категорії справ, яка викладена в постанові від 31.05.2018р. у справі № 823/1023/16, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою під час вирішення наведеного спору.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовна вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в користь позивача за період із 25.05.2018р. по 28.08.2018р. в сумі 30492 грн 48 коп. є підставною.

Неприйнятними вважає колегія суддів доводи, які наведені апелянтом у поданій скарзі, оскільки позивачем дотриманий установлений порядок отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.
Так, для отримання компенсації позивач подав 25.05.2018р. відповідачу відповідний рапорт і довідку про вартість речового майна.
Однак, лише 23.08.2018р. був виданий наказ № 236-К «Про виплату грошової компенсації за речове майно», згідно з яким зобов`язано провести виплату грошової компенсації військовослужбовцям, звільненим у запас (відставку), зокрема, старшому прапорщику ОСОБА_1 за неотримане під час проходження служби речове майно на підставі довідки-розрахунку про вартість речового майна в сумі 39573 грн. 33 коп.
При цьому, покликаючись на установлений порядок бюджетного фінансування спірних видатків, відповідачем не підтверджено будь-якими доказами неможливість своєчасного проведення розрахунку при звільненні позивача. Також військовою частиною не надано пояснень стосовно причин винесення наказу № 236-К лише 23.08.2018р., не наведено обґрунтування можливості і доцільності прийняття цього наказу у вказаний період.
Сама ж згода позивача очікувати виплату спірної компенсації по мірі надходження коштів не спростовує обставин несвоєчасної виплати компенсації за неотримане речове майно; також в інтересах позивача є проведення своєчасного і повного отримання такої компенсації.
Щодо дослідження судом механізму виплати компенсації за неотримане речове майно, порядок виділення та поступлення бюджетних коштів та інших процедурних питань, колегія суддів зазначає, що позивач не є учасником згаданих відносин, а останні виходять за межі розглядуваного позову.
При цьому, обґрунтування законодавчої неможливості виплати такої компенсації в день звільнення не може бути прийнято до уваги, оскільки тривалий і багатоскладовий процес виділення бюджетних коштів не може заперечувати право особи на своєчасний розрахунок з ним при звільненні з публічної служби. Тому, в розглядуваному випадку суд враховує, чи діяв відповідач сумлінно і добросовісно, чи вживалися ним термінові та невідкладні заходи щодо виплати належних позивачу сум.
Між тим, в спірній ситуації відповідачем таких доказів не представлено, з чого слідує єдиний логічно-послідовий висновок, який побудований на аналізі обставин справи, - Військовою частиною НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) допущено протиправну бездіяльність щодо виплати належної позивачу компенсації.

Окрім цього, покликаючись на ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», апелянт вказує на те, що днем звільнення з військової служби є день виключення із списків частини.
Однак, вказана норма визначає не день звільнення з військової служби, а день закінчення військової служби - виключення відповідним наказом із списків особового складу та усіх видів забезпечення.
У той же час, рішення про звільнення військовослужбовця з військової служби приймається відповідним суб`єктом владних повноважень у формі наказу, який передує наказу про виключення із списків частини та усіх видів забезпечення.
Відповідно до п.293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 115 від 29.12.2009р., особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Тобто, апелянт помилково ототожнює юридичні факти - звільнення з військової служби і закінчення військової служби.
Пунктом 292 вказаного Положення визначено, що після надходження до органу Держприкордонслужби витягу з наказу начальника органу Держприкордонслужби вищого рівня або письмового повідомлення зазначеного органу про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу начальника органу Держприкордонслужби, в якому військовослужбовець проходить військову службу, про його звільнення військовослужбовець здає в установлені строки посаду, з ним проводиться розрахунок, військовослужбовець виключається із списків особового складу органу Держприкордонслужби і направляється на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за обраним місцем проживання.
При цьому, пункт 293 вказаного Положення містить імперативні приписи про те, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням.
У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби.

Не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що військовослужбовець відмовився від отримання речового майна особистого користування в натурі, так як відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону України № 2011-ХІІ від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями закріплено право на речове забезпечення в натурі чи отримання компенсації за неотримане речове майно.
Недоречним є посилання апелянта на положення п.306 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затв. Указом Президента України № 1115 від 29.12.2009р., щодо мобілізації та скасування наказу про звільнення.
При цьому, у 2016 році мобілізація не оголошувалася, а наказ про звільнення позивача не скасовувався.

Складена відповідачем службова записка про виплату суми грошової компенсації за неотримане речове майно згідно довідки - розрахунку датована 25.05.2018р., вказує на наявність звернення (рапорту) із клопотанням про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно і відповідач не заперечує подачу позивачем відповідного рапорту.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1132 від 31.10.2016р. «Про речове забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період» затверджено Інструкцію про порядок речового забезпечення військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період та Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Державної прикордонної служби України в мирний час та особливий період.
Пунктом 10 вказаної Інструкції встановлено, що речове майно особистого користування військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, видається в їхню власність. За неотримане згідно із встановленими нормами речового забезпечення речове майно їм виплачується грошова компенсація у порядку, визначеному чинним законодавством України.
Нарахування грошової компенсації військовослужбовцям під час їхнього звільнення з військової служби в запас, відставку або загибелі (смерті), за належне, але не отримане протягом проходження військової служби речове майно здійснюється пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати підписання наказу про виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби.
За бажанням військовослужбовця йому видаються предмети форменого одягу на суму грошової компенсації.

Жодним доказом апелянт не спростовує доведеного у суді першої інстанції факту наявності бюджетних коштів на виплату компенсації за неотримане речове майно. У той же час, у порушення бюджетного законодавства відповідач не обліковував кредиторську заборгованість у встановленому порядку.
Під час судового розгляду справи встановлено, що кошти за КЕКВ 2210 виділялись Адміністрацією Держприкордонслужби у значно більшому розмірі, ніж потреба для погашення необлікованої кредиторської заборгованості з виплати компенсації за неотримане речове майно при звільненні військовослужбовців з військової служби.
При цьому, за умовами контракту про проходження військової служби держава в особі прикордонного відомства, гарантувала ОСОБА_1 дотримання його прав та соціальних гарантій, а також своєчасну виплату компенсацій.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені обставини, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що підлягає до задоволення.
В порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування останнього колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12.11.2018р. в адміністративній справі № 1340/4463/18 залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді В. З. Улицький
С. М. Кузьмич
Дата складення повного судового рішення: 20.02.2019р.