Справа № 540/103/19
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/103/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення та не виплати позивачу пенсії за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року та заборгованості за квітень-липень 2018 року;

- зобов'язати відповідача поновити та виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року та заборгованість за квітень-липень 2018 року.

Ухвалою від 14.01.2019 року у справі відкрите спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), звільнено позивача від сплати судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з 18.02.2003 року є пенсіонером за віком та проживав в м. Горлівка Донецької області. У зв'язку з окупацією частини території України та проведенням антитерористичної операції позивач змушений був покинути своє постійне місце проживання та переїхати на підконтрольну Україні територію. Після переїзду взятий на облік як внутрішньо переміщена особа та отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 16.04.2018 року №. 19.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії з дати її припинення - 01.07.2014 року. Відповідно до витягу з протоколу засідання Комісії від 24.05.2018 року призначено виплату пенсії з 01.04.2018 року, та відмовлено у відновленні виплат з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року. За результатами повторного звернення з заявою про роз'яснення причин невиплати пенсії, позивач отримав лист від 29.10.2018 року № 632/П-99-1, яким повідомлено, що виплата пенсії поновлена з дати зверненням - 01.04.2018 року. Щодо виплати боргу за квітень - липень 2018 року зазначено, що направлено клопотання до Пенсійного фонду України про необхідність проведення виплат боргу по пенсії, втім позивачу відмовлено без зазначення будь-яких підстав. Позивач вважає таку відмову відповідача противоправною та такою, що грубо порушує конституційне право позивача на пенсійне забезпечення. Зазначає, що ГУ ПФУ в Херсонській області фактично поставило в залежність конституційне право на пенсійне забезпечення від місця проживання та наявності довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи. ОСОБА_1 відмічає, що в оскаржуваній відмові відповідач помилково посилається на Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", яким передбачено, що соціальні виплати (до яких незаконно прирівняна і пенсія) поновлюються на підставі рішень Комісій, утворених відповідними виконавчими органами місцевих ради чи райдержадміністраціями. При цьому не бере до уваги норми спеціального закону у сфері пенсійного забезпечення - Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яким врегульований порядок призначення та виплати пенсії громадянам України, а також визначає підстави для припинення виплати пенсії. На підставі викладеного просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

05.02.2019 року відповідач надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до якого ГУ ПФУ в Херсонській області не погоджується з вимогами позивача, з огляду на наступне. ОСОБА_1 пропустив встановлений ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду з позовною заявою про поновлення порушених прав, свобод та інтересів, оскільки останній знав, що пенсійні виплати не здійснюються з липня 2014 року, однак до суду звернувся лише в січні 2019 року. Разом з тим, рішення про дату відновлення виплати пенсії приймається Комісією УПСЗН Суворовської районної у місті Херсоні ради, а не ГУ ПФУ в Херсонській області. Так, відповідно до протоколу від 24.05.2018 року № 11 прийняте рішення про призначення позивачу соціальної виплати внутрішньо переміщеній особі з 01.04.2018 року та одночасно відмовлено у відновлені виплати пенсії за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року. Відповідач зауважує, що на підставі рішення Комісії призначає (відновлює) соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Крім того, документи по пенсійній справі ОСОБА_1, як особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України, було прийнято на облік лише з 25.07.2018 року. З 01.04.2018 року, тобто з дати відновлення пенсійних виплат, Управлінням тричі запитувалася пенсійна справа позивача у Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, яке до цього здійснювало пенсійне обслуговування ОСОБА_1 У зв'язку з тим, що пенсійні виплати припинені саме Бахмутським управлінням, то з питанням стосовно недоотриманої пенсії за період 01.07.2014 року по 31.03.2018 року позивач повинен звернутись до Управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. Щодо виниклої заборгованості по виплаті позивачу боргу у розмірі 23160,04 грн. за квітень - липень 2018 року, ГУ ПФУ в Херсонській області направлено клопотання до Пенсійного фонду України щодо розгляду питання виплати вказаного боргу. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 263 КАС України визначено, що суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи справи, зокрема, щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Заявами по суті справи є позов та відзив.

Таким чином, суд розглядає адміністративну справу у письмовому провадженні без повідомлення її учасників.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією її паспорта громадянина України серії НОМЕР_3.

Відповідно до копії пенсійного посвідчення від 18.02.2003 року Серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 є пенсіонером за віком з 22.012003 року.

16.04.2018 року ОСОБА_1 взято на облік внутрішньо переміщеної особи (довідка № ). Місцем фактичного проживання зафіксовано: АДРЕСА_1.

19.04.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії, як внутрішньо переміщеній особі відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".

За результатами засідання комісії з розгляду питань призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, призначення та надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива, призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 24.05.2018 року, результати якого оформлені протоколом № 11, вирішено призначити (відновити) ОСОБА_1 соціальну виплату з 01.04.2018 року та одночасно відмовлено у відновленні соціальної виплати за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року.

Відповідно до розпорядження від 19.07.2018 року № 56856, ОСОБА_1 19.04.2018 року здійснено перерахунок пенсії за віком, загальний (повний) страховий стаж складає 36 років 3 місяці 11 днів.

На виконання заяви позивача про запит пенсійної справи від 19.04.2018 року Головним Управлінням ПФУ в Херсонській області здійснено запити до Бахмутського об'єднаного управління ПФУ на вивантаження електронної пенсійної справи та надання оригіналу атестату від 19.04.2018 року № 4128/02-10, від 13.06.2018 року №7848/01-10, від 11.07.2018 року № 9788/02-10.

11.10.2018 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області з заявою про надання роз'яснень про причини невиплати заборгованості з пенсії за період з 01.04.2018 року по 31.07.2018 року та не поновлення виплат за період з 01.07.2014 року до 31.03.2018 року.

Листом від 29.10.2018 року № 632-П-99-1 відповідач повідомив ОСОБА_1 про призначення виплати пенсії за фактичним місцем проживання з 01.04.2018 року, виплата якої здійснюється з серпня 2018 року у поточному режимі. З метою виплати виниклого боргу за квітень-липень 2018 року Головним управлінням направлено лист до Пенсійного Фонду України. У відновленні виплат за період з 01.07.2014 до 31.03.2018 року - відмовлено.

Надаючи оцінку законності відмови у виплаті позивачу пенсії за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Європейська соціальна хартія (переглянута), 1996 року, згода на обов'язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01.02.2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами "досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватись" права та принципи, що закріплені у Хартії.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Таким чином, правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Отже, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Частиною 1 ст. 49 Закону № 1058-IV визначено перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Із матеріалів справи слідує, що припинення виплати пенсії ОСОБА_1 відбулося з 01.07.2014 року.

Інших рішень пенсійного органу про припинення виплати пенсії, чи документів, які містять інформацію про підстави припинення виплати пенсії ОСОБА_1, відповідачем суду не надано.

Зважаючи на викладене, суд відмічає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження існування обставин, які відповідно до ст. 49 Закону № 1058-IV могли слугувати підставами для припинення виплати пенсії позивачу з 01.07.2014 року.

Посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 є безпідставним, оскільки цей Порядок є підзаконним нормативно-правовим актом, у зв'язку з чим при вирішенні спірних правовідносин слід керуватися правовим актом, який має вищу юридичну силу, в даному випадку Законом №1058-IV.

Суд зауважує, що при застосуванні норм права, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надано Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу або положення відповідного міжнародного договору України (ч. 3 ст. 7 КАС України).

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов'язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Водночас, як встановлено судом, матеріали справи та надані копії пенсійної справи, переданої Бахмутським об'єднаним УПФУ Донецької області, не містить зазначення підстав для припинення виплати позивачу пенсії.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону № 1058-IV, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст. 49 цього Закону.

Варто відмітити, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Таким чином, суд вважає, що припинення виплати позивачу пенсії з 01.07.2014 року є протиправним, оскільки відповідачем не наведено жодної підстави припинення виплати пенсії, які передбачені ст. 49 Закону № 1058-IV, а посилання на підзаконні нормативні акти стосовно питання припинення чи відновлення виплат є безпідставним, оскільки регулювання вказаного питання можливе виключно нормами спеціального закону.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018 року у справі № 805/402/18.

Щодо доводів відповідача про звернення позивача до суду поза межами строку, встановленого КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України за загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже дана норма КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються також іншими законами України.

Натомість, спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Таким чином, позивач не пропустив строк звернення до суду.

Згідно із ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Втім, на виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду достатніх доказів, які б підтвердили законність винесеного рішення, а відтак, не довів його правомірність.

Пенсійний органом не доведено, що рішення про відмову у поновленні пенсії від 24.05.2018 року, оформлене протоколом № 11, прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства, відтак висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені належними доказами і не мають фактичного та правового обґрунтування.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 КАС України позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 133, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року та заборгованості по виплаті пенсії за квітень-липень 2018 року.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (, 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2, АДРЕСА_1) пенсію за період з 01.07.2014 року по 31.03.2018 року та заборгованість по виплаті пенсії за квітень-липень 2018 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кисильова О.Й. кат. 112010200