Справа № 1340/6250/18
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/6250/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.

секретар судового засідання Сільник Н.Є.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання незаконним рішення, зобовязання чинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області про визнання протиправною бездіяльність Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.11.2003 про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки під забудову та зобовязати відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2003 про відмову у виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки під забудову.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що ним було подано заяву про виділення земельної ділянки, однак протоколом таємного голосування позивачу було відмовлено у виділенні земельної ділянки. Стверджує, що заява по суті розглянута не була, що підтверджується рішенням відповідача від 09.12.2003 №170/1. Просить позов задовольнити.

Відповідач відзиву на позов у встановлений судом строк не подав.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечив, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Просив у задоволенні позову відмовити.

02 січня 2019 року ухвалою Львівського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05 лютого 2019 року в судовому засіданні, судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 була подана заява до Більченської сільської ради з проханням виділити йому земельну ділянку під забудову в урочищі «Біласи», однак жодної відповіді на подану заяву він не отримав.

Позивач є особою з івалідністю 2-ої групи і часто проходить стаціонарне амбулаторне лікування, періодично вимушений лягати в лікарню через незадовільний стан здоров'я.

28 листопада 2017 року позивач звернувся з письмовою заявою до Більченської сільської ради з метою отримання інформації щодо розгляду його заяви.

Листом № 249 від 29.11.2017 ОСОБА_1 було повідомлено про те, що його заява про виділення земельної ділянки під забудову розглядалася на 13-тій сесії четвертого демократичного скликання 09.12.2003 року. Згідно таємного голосування йому відмовлено у виділенні земельної ділянки під забудову, оригінал Протоколу 13-тої сесії, четвертого скликання зданий на державне зберігання в Миколаївський архівний відділ.

Позивач звернувся до Миколаївського архівного відділу та Миколаївської районної державної адміністрації для того щоб отримати можливість ознайомитися із рішенням 13 сесії четвертого демократичного скликання, та протоколом таємного голосування, іншими документами на підставі яких йому було відмовлено у виділенні земельної ділянки. Численні звернення до державних органів не дали йому можливості отримати вказані документи чи з ними ознайомитися і позивач був вимушений звернутися до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 липня 2018 року у справі № 447/1053/18 визнано протиправною відмову ОСОБА_1 у наданні інформації щодо списку громадян, яким виділено земельні ділянки під індивідуальну житлову забудову в урочищі «Біласи» та зобовязано Миколаївську районну державну адміністрацію - архівний відділ надати позивачу інформацію щодо громадян, яким виділено земельні ділянки під індивідуальну житлову забудову згідно рішення № 169 від 09.12.2003.

Лише 01.10.2018 позивач отримав необхідну інформацію та відповідні документи, після чого звернувся з вказаним позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що перебіг строку звернення до суду починається з 01.10.2018.

Вирішуючи спір суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чиСевастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Частиною 10 статті 118 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина 11 статті 118 Земельного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) сільські, селищні, міські ради надають земельні ділянки у постійне користування юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Системний аналіз наведених вище норм Земельного кодексу України дає підстави для висновку, що у разі ненадання відповідним органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмови у його наданні, це є перешкодою процесу відведення земельної ділянки, оскільки здійснення замовлення на виготовлення проектної документації можливе лише за умови отримання дозволу на її виготовлення.

Земельним кодексом, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що відмова органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Водночас, у спірних правовідносинах права позивача станом на 2003 рік не були захищені на законодавчому рівні.

Крім того, суд зазначає, що статтею 118 Земельного кодексу України станом на 2003 рік не було встановлено строку розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проекту відведення для будівництва і обслуговування жилого будинку.

Судом встановлено, що клопотання позивача від 18.11.2003р. не було розглянуто відповідачем.

Тобто, у зв'язку з бездіяльністю відповідача позивач вимушений захищати свої права у судовому порядку.

У судовому засіданні відповідачем не спростовано факту не розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.11.2003 про виділення земельної ділянки для будівництва.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_4 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_4 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб'єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов'язання судом суб'єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача суд враховує розяснення, які наведені в постанові Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно яких у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов'язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право.

При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (Постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював позицію з цього питання, згідно якої національні суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об'єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (пункт 157 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункт 44 рішення у справі «Брайєн проти Об'єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom); пункти 156-157, 159 рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04); пункти 47-56 рішення у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02).

Враховуючи обставини справи, бездіяльність Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.11.2003 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є протиправною.

Між тим, надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Видача такого дозволу без необхідних дій суб'єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

З урахуванням викладеного суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов'язання Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2003 про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки під забудову.

Згідно зі статтею статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши норми земельного законодавства, дослідивши зібрані докази, суд вважає, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов є обгрунтованим, а тому його слід задовольнити.

Відповідно статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Більченської сільської ради Миколаївського району Львівської області щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 від 18.11.2003 про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки під забудову.

Зобовязати Більченську сільську раду Миколаївського району Львівської області розглянути заяву ОСОБА_1 від 18.11.2003 про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки під забудову.

Позивач - ОСОБА_1 (81644, Львівська область, Миколаївський район, с. Більче, вул. С. Бандери, 17а, РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідач Більченська сільська рада Миколаївського району Львівської області (81644, Львівська область, Миколаївський район, с. Більче, вул. І. Франка, 3, 34466082).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21.02.2019.

Суддя Р.М. Брильовський