Справа № 0240/2723/18-а
Суддя: Крапівницька Н. Л.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Вінниця

22 січня 2019 р. Справа №0240/2723/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Крапівницької Н.Л.,

секретаря судового засідання: Гродської В.О.,

за участю представників сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3

до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про зобов'язання провести поновлення пенсії шляхом її призначення .

Підставою звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_3. У зв'язку з цим, позивач просить суд, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу, починаючи з 01.11.2016.

Ухвалою суду від 10.09.2018 позовну заяву залишено без руху.

01.10.2018 недоліки позовної заяви усунуто.

05.10.2018 року винесено ухвалу суду про поновлення провадження у справі та поновлено позивачу пропущений строк для звернення до суду з позовом.

Так, підставою звернення до суду з даним позовом стала відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_3, узв'язку з цим, позивач просить суд, зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці провести поновлення та виплату сум нарахованої пенсії за віком позивачу, починаючи з 01.11.2016 по 31.05.2107 в розмірі 12764,08 грн. а також нарахувати та виплатити суму пенсії за період з 01.06.2017 по дату набрання законної сили рішення суду по даній справі та надалі виплачувати таку пенсію.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала. Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005року №22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 із змінами від 07.07.2014 року №13-1, затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок). Пункт 1.5 Порядку передбачає, що заява про поновлення пенсії подається пенсіонером або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Розділом II вказаного Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно п.2.9 Розділу II Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Пунктом 2.22 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Проте на порушення Порядку звернення надійшло від представника позивача за довіреністю, а не особисто ОСОБА_3.

Згідно наданих документів, місцем проживання та реєстрації ОСОБА_3 є Ізраїль.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Враховуючи вищезазначене, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні. На даний час договір в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладений.

З огляду на вказані обставини, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечує.

Досліджуючи матеріали справи, судом встановлено.

ОСОБА_3, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України серії АВ 483575 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області виданий 16.08.2002, ІПН НОМЕР_1.

Так, по досягненню пенсійного віку та за наявності страхового стажу позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалась позивачу до 01.06.2017 року , так як ОСОБА_3 виїхав до Ізраїлю на постійне місце проживання, але являється громадянином України.

12.04.2018 представником позивача, який діяв на підставі нотаріальної довіреності, подано безпосередньо до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці особисту заяву позивача про поновлення пенсії, нотаріально посвідчену апостилем.

Заява позивача була прийнята відповідачем разом з усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчені копії.

За наслідком розгляду поданих документів було отримано відмову управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці оформлену листом від 23.05.2018 №172/П-1.

У вказаній відмові зазначено, що пункт 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі - Порядок) передбачає, що заява про поновлення пенсії подається пенсіонером або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Розділом II вказаного Порядку передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, документи про місце проживання (реєстрації) особи.

Відповідно п.2.9 Розділу II Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік. Пунктом 2.22 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України. Згідно наданих документів, місцем проживання ОСОБА_3 є Ізраїль.

Відповідно до ч.4 ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Враховуючи вищезазначене, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини першої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 77 КАС України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Конституційний Суд України в Рішенні №25-рп/2009 зазначив «оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив « право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення)».

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зробив висновок « різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.»

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Правова позиція щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах вже була висловлена Верховним судом України у постановах від 12 травня 2015 року, від 19 травня 2015 року та від 06 жовтня 2015 року у справах за № 21-180а15, 21-168а15, 308/1088/14-а відповідно.

Суд звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону №1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права.

Отже, суд доходить висновку, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної пенсії.

Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Верховного суду в постанові №127/15035/17 від 24.04.2018.

Що стосується вимоги позивача про здійснення і в подальшому виплат пенсії, суд зазначає наступне. Саме до повноважень відповідача віднесено вирішення питання щодо призначення пенсії, шляхом прийняття відповідних рішень за наслідком розгляду поданої заяви та доданих до неї документів. Відтак, такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб'єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Дискреційні повноваження, насамперед, це сукупність прав і обов'язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта. Обмежуючим фактором для рішень представників влади згідно з визначенням дискреційних повноважень є закон і справедливість.

За таких обставин, враховуючи, що законодавець чітко визначив порядок розгляду питань про призначення пенсій та обов'язковість прийняття відповідного рішення, суд вважає, що відсутні підстави без дотримання такої процедури та за відсутності відповідного рішення зобов'язувати суб'єкта владних повноважень призначати, нараховувати і виплачувати пенсію та фактично підміняти державний орган.

З огляду на викладені обставини суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Відповідно до положень статті 139 КАС України, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці щодо відмови в поновленні раніше призначеної пенсії за віком ОСОБА_3.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, ) поновити виплату пенсії ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, 21050, РНОКПП НОМЕР_1).

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці виплатити ОСОБА_3 суму нарахованої, але недоотриманої пенсії за період з 01.11.2016 року по 31.05.2017 року в розмірі 12764,08 грн., а також нарахувати та виплатити суму пенсії починаючи з 01.06.2017 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя /підпис/ ОСОБА_4

Згідно з оригіналом Суддя

Помічник судді