Справа № 400/2884/18
Суддя: Устинов І. А.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 лютого 2019 р. № 400/2884/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Устинова І.А., розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України, АДРЕСА_2
про:визнання протиправною бездіяльність, стягнення грошового забезпечення в сумі 248159,48 грн.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - відповідач) з вимогами про:

- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 14 квітня 2017 р. своєчасного розрахунку при звільненні із військової служби ОСОБА_1 ;

- стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розраху нку при звільненні із військової служби за період з 14 квітня 2017 р. по 20 жов тня 2018 р. у розмірі 248 159,48 (двісті сорок вісім тисяч сто п`ятдесят дев`ять гривень 48 коп.) грн. з урахуванням грошової компенсації у розмірі податку на доходи фізичних осіб, утриманого з даної суми грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 23.11.2018р. провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивач в обгрунтування позовних вимог зазначив, що з боку відповідача мав місце факт порушення законних прав та інтересів позивача в частині своєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992р. № 2232-ХІІ, Закону Укаїни "Про соціальний і првовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р., Закону України "Про Державну прикордонну службу України" від 03.04.2003р. № 661-ІV та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовціям ДПСУ, затвердженої наказом Адміністрації ДПСУ від 20.05.2008р. № 425. Позивач в позові посилається на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.08.2018р. по справі № 814/1251/18, яким вимоги ОСОБА_1 задоволено та виплачено відповідачем позивачу індескацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 14.04.2017р.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби. Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.

Порядок проходження служби у ЗС України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється. Крім того, відповідач наголошує, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення.

На підставі ч. 9 ст. 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути адміністративний позов в порядку письмового провадження, за наявними у справі матеріалами.

З`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази у їх сукупності, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу за котрактом офіцерського складу в Прикордонних військах України. Наказом начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України № 116-ос "По особовому складу" майора ОСОБА_1 звільнено у запас за підпунктом а пункту 1 частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу" (в зв`язку з закінченням строку контракту).

На підставі наказу начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12.04.2017 № 127-ОС позивача виключено зі списків складу військової частини НОМЕР_1 із 14 квітня 2017р. та знято з усіх видів забезпечення.

Рішенням Миколаївського окружного адміістративного суду від 01.08.2018р. по справі № 814/1251/18 позовну вимоги ОСОБА_1 було задоволено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 14.04.2017р.

Остаточна виплата індексації грошового забезпечення , як вказує позивач в позові, відповідачем була проведена 20.10.2018р.

Позивач вважає, що в даному випадку мав місце факт порушення відповідачем прав та інтересів позивача в частині неоєчасного тримання належних до виплати позивачу грошових сум при звільненні. З цього приводу ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Дослідив матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Статтею 2 Закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Частина 1 статті 3 Закону передбачає, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указом Президента України від 29.12.09 N 1115/2009 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України.

Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, 20.05.08 № 425 (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.08 за № 537/15228 (далі - Інструкція № 425)

Стаття 3 КЗпП України визначає, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Військовослужбовці правового статусу "працівник" не мають, проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, а тому його норми, зокрема і норми ст. 117 КЗпП, не можуть поширюватись на відносини між військовим частинами та військовослужбовцями з приводу питань, які випливають з відносин проходження військової служби.

Згідно з статтями 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Азово-Чорноморське регіональне управління Державної прикордонної служби України - це орган охорони державного кордону, військова частина, яка за організаційно-правовою формою є державною установою, та згідно класифікатору відноситься до групи з кодом 425 «державна установа (організація, заклад)».

Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у ЗС України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України - Кодекс законів про працю України не поширюється.

Необхідно зазначити те, що згідно із законодавством військовослужбовці отримують не заробітну плату, а грошове забезпечення. Структуру грошового забезпечення військовослужбовців визначено ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Закон України «Про оплату праці» визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Пленум Верховного суду України Постановою № 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» чітко визначає, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніхсправ тощо).

Вищезазначене підтверджується судовою практикою, а саме: рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, рішенням Верховного Суду України, а також рішеннями Вищого адміністративного суду України від 20.12.2006, N К- 18057/06, від 18.04.2007, від 13.10.2011, від 29.01.14 № К/9991/31598/12 під час вирішення інших справ з аналогічних питань.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАСУ, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, лист Міністерства соціальної політики України від 24.07.13 № 774/13/84-13 чітко вказує, що на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється.

Крім того, відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» працівникам нараховується заробітна плата з розрахунку робочих днів, а у відповідності до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України, 20.05.08 № 425, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.06.08 за № 537/15228 - грошове забезпечення нараховується з розрахунку календарних днів.

Згідно норм законодавства, доходи військовослужбовців Державної прикордонної служби України не є доходами у вигляді заробітної плати, іншими доходами, що нараховуються (виплачуються) у зв`язку з трудовими відносинами, і військовослужбовці не є працівниками відповідно до чинного трудового законодавства, а проходять військову службу. Отже, суд приходить до висновку, що застосування ст.117 Кодексу законів про працю України є безпідставним.

Таким чином, трудові відносини та військова служба мають різну правову природу та врегульовані різним законодавством, отже передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Тобто, спеціальним законодавством врегульовані спірні правовідносини таким чином, що виплата компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні осіб, які проходили військову службу не передбачена, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Отже, в розумінні вимог ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ст. 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" індексація грошових доходів громадян є соціальною державною гарантією, що виходить за межі трудових відносин.

Також, слід зазначити, що відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Виходячи з матеріалів справи, позивачу на підставі рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 01.08.2018р. по справі № 814/1251/18 було виплачену інднксацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015р. по 14.04.2017р., тобто по день його звільнення.

Позовні вимоги в даному випадку до Азово- Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України з посиланням на ст.116-117 КзПП України не підлягають задоволення, оскільки стосуються виплати фактично нарахованих сум при звільненні працівника.

Крім того, позивача на підставі наказу начальника Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 12.04.2017 № 127-ОС було виключено зі списків складу військової частини НОМЕР_1 з 14.04.2017р. та знято з усіх видів забезпечення.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, відповідачем доведено правомірність своїх дій.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Азово-Чорноморського регіонального управління Державної прикордонної служби України (вул. В. Гошкевича, 11а, м. Херсон, 73000, ) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя І. А. Устинов