Справа № 813/1908/18
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/825/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Мікули О.І.,

з участю секретаря Федчук М.Р.,

перекладача Кривошеї В.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Сагайдака Д.М.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Крутько О.В..,

час ухвалення рішення - 06.12.2018 року, 14:57 год.,

місце ухвалення рішення - м.Львів,

дата складання повного тексту рішення - 17.12.2018 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року №121-18 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву від 08.11.2017 року про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців і осіб, що потребують додаткового захисту". В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позивач не навів будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині, а наведені під час співбесід обставини свідчать, на думку відповідача, лише про бажання позивача уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій в РФ. Позивачем не було доведено, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду, тому відповідач підставно прийшов до висновку про необхідність відмови у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині відмови в позовних вимогах щодо зобов'язатння Державної міграційної служби України надати йому притулок відповідно до пункту 1, частини 1, статті 1 Закону України "Про біженців і осіб, що потребують додаткового захисту", тобто "біженець", покликаючись на те, що наявні підстави для винесення рішення про визнання його біженцем.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечив, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримав, апеляційну скаргу відповідача заперечив, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2018 року в частині відмови в позові скасувати та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити, у решті ж рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1, Державної міграційної служби України не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Російської Федерації ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженець міста Петропавловськ, центр Північно-Казахстанської області Казахстану. Дані про особу встановлено на підставі пенсійного посвідчення НОМЕР_1 виданого 27.09.2011 року Управлінням Пенсійного фонду РФ. В Російській Федерації проживав за адресою: АДРЕСА_1. За релігійними переконаннями позивач мусульманин, за національністю - татарин. Вільно володіє татарською, російськими мовами. Сімейний стан - одружений, дружина проживає в РФ. Також має дві доньки, одна з яких проживає в Україні.

Позивач перебуває з 23.09.2011 року на пенсії, до виходу на пенсію працював незалежним журналістом та правозахисником (протокол співбесіди №1 від 27.11.2017 року).

ОСОБА_1 покинув Російську Федерацію приблизно в 20 числах серпня 2017 року, кордон України перетнув нелегально, пішки (заява - анкета).

В Україні проживає за адресою: АДРЕСА_2.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник вказує, що до жодних політичних, релігійних, воєнних чи громадських організацій не вступав та не перебуває.

29.11.2017 року ГУ ДМС України у Львівській області розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 29.11.2017 року №283 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Матеріалами особової справи №2017LV0053 підтверджено, що раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до територіальних органів ДМС ОСОБА_1 не звертався.

Позивач в обґрунтування заяви про визнання його біженцем зазначав, що має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичні та релігійні переконання, та побоювання ув'язнення в ситуаціях порушення прав людини, не може повернутися в країну походження - Російську Федерацію. Зокрема, вважає, що не може повернутися до країни свого походження через переслідування за його правозахисну, журналістську та політичну діяльність та релігійні погляди.

ОСОБА_1 вказав, що займався моніторингом та висвітленням порушень прав мусульман на території Російської Федерації, займався правозахисною діяльністю, через яку був засуджений як член партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до позбавлення волі строком на 3 роки та 06 місяців згідно вироку Вахитовського районного суду м.Казань від 18.12.2014 року у справі №1-326/2014. Після відбуття покарання, переслідування не припинилися.

15.03.2018 ГУ ДМС України у Львівській області підготувало висновок про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2017LV0053, оскільки у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У вказаному висновку відповідач зазначає, що партія "Хізб ут-Тахрір" заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи "Хізб ут-Тахрір аль -Ісламі" та своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у Росії недоречно.

Позивач не зважаючи на це брав участь в діяльності партії, а його дії були спрямовані на публічне розпалювання міжрегіональної ворожнечі та нетерпимості до представників інших релігій, шляхом розміщення публікацій у соціальних мережах.

Відповідно до п.56 ч.1 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Отже, враховуючи вищенаведене, відповідач вважає, що позивачем не надано доказів про переслідування у країні громадської приналежності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи, а відтак немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, відповідач вважає, що позивач у випадку повернення до Російської Федерації не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п.13 частини 1 статті 1 Закону, а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.

13.04.2018 року ДМС України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №121-18, яке ОСОБА_1 оскаржив у судовому порядку.

Про зазначене рішення позивача повідомлено повідомленням від 26.04.2018 року №120.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VІ (далі - Закон України №3671-VI).

Згідно з п.п.1, 13 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч.5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671 передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Колегією суддів встановлено, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням партія вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени партії не переслідуються правоохоронними органами країни. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є Росія (рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 року № ГКПИ 03-116).

Водночас, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

Таким чином, вказане дає підстави характеризувати «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

В Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України.

Розпорядженням Уряду РФ від 14.07.2006 № 1014-р. "Российскую газету" визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску "Российской газеты" від 28.07.2006 № 4130 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться "Партія ісламського визволення" ("Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі").

Згідно заяви-анкети, протоколу співбесіди №1 від 27.11.2017 року та протоколу співбесіди №2 від 29.01.2018 року ОСОБА_1 ствердив, що побоюється повернення в Російську Федерацію, оскільки за його політичні та релігійні переконання він може стати жертвою переслідування. Позивач був засуджений як член партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до позбавлення волі строком на 3 роки та 06 місяців згідно вироку Вахитовського районного суду м.Казань від 18.12.2014 року у справі №1-326/2014.

Проте, як зазначає позивач і підтверджується матеріалами справи він ніколи не був членом партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", а лише займався захистом прав мусульман, в тому числі членів вищевказаної організації (лист-заява голови Інформаційного офісу Хізб ут-Тахрір в Україні від 11.09.2018 року №1440/1).

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми політичними та релігійними поглядами та правозахисною діяльністю, зокрема у зв'язку із захистом прав членів організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі".

Як на доказ того, що в РФ порушуються права мусульман та членів "ХТІ" позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів "ХТІ" переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури): https://memohrc.org/ru/news_old/spisok-presleduemyh-v-svyazi-s-prichastnostyu-k-hizb-ut-tahrir-obnovlyaetsya; https://ovdinfo.org/express news/2017/05/24/ prokuratura-trebuet-posadit-poluchivshih-uslovnye-sroki-po-delu-hizb-ut та ін.

Суд звертає увагу, що в листопаді 2013 вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 року №302-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст.205.5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ч.1 ст.205.5) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ч.2 ст.205.5) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

В травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 року №130-Ф3 "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ч.1 ст.205.5 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також посилена відповідальність за ст.282.2 і ст.205.1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі". Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин за ст.205.5 КК РФ і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання, передбаченого вказаними статтями.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності позивач зазнавав переслідувань через свою політичну, релігійну позицію та правозахисну діяльність, зокрема, захищав права мусульман, у тому числі членів організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі",

Таким доказом є факт засудження його як члена партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" до позбавлення волі строком на 3 роки та 06 місяців, незважаючи на те, що він не ніколи не був членом партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі".

А відтак суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до країни громадянської належності.

Згідно інформації УСБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів наголошує, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що висновок відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2018 року №2017LV0053 містить суперечності. При прийнятті вказаного рішення відповідач з однієї сторони приймає до уваги той факт, що позивач ніколи не був членом партії "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі", а тому не може зазнати переслідування за релігійними переконаннями, з іншого боку вказує, що заявник усвідомлював наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував чинне законодавство країни громадянської належності та враховує позицію Служби Безпеки України щодо недоцільності надання захисту в Україні іноземцям - членам "Хізб ут-Тахрір".

Окремі доводи вказаного рішення не містять покликання на джерело інформації і є непідтвердженими. Зокрема, орган міграційної служби вказує, що особлива увага правоохоронних органів до ОСОБА_1 була зумовлена його діями, які виражались у публікаціях у соціальних мережах, які містили ознаки розпалювання міжрелігійної ворожнечі та нетерпимості до представників інших релігій. Про які публікації йдеться у рішенні не вказано.

У оскаржуваному рішенні безпідставно міститься покликання на п.56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців та вказується на те, що біженцем не може бути визнана особа, яка переховується від правосуддя.

Позивач не переховувався від правосуддя у Російській Федерації, він був засуджений та відбув покарання, однак він побоюється бути повторно несправедливо засудженим за висловлювання своїх релігійних поглядів та демонстрування своєї громадянської позиції.

Слід звернути увагу, що позивач у своїй заяві від 08.11.2017 року просив визнати його біженцем, а не особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначене, рішення Державної міграційної служби України від 13.04.2018 року № 121-18 прийнято без врахуванням всіх обставин, необґрунтовано, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Тому вказане рішення слід визнати протиправним та скасувати.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно ч.ч.3, 4 ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Судом встановлено, що відповідач не провів належну перевірку критеріїв для визнання позивача біженцем відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців і осіб, що потребують додаткового захисту", тому суд позбавлений можливості надати оцінку наявності чи відсутності таких щодо ситуації ОСОБА_1, а відтак апеляційна скарга останнього задоволенню не підлягає.

Колегія суддів наголошує що, з огляду на встановлені судом розбіжності у мотивах для прийняття рішення від 13.04.2018 року №121-18, поверхневий розгляд заяви ОСОБА_1 та з метою дотримання прав заявника вірно буде зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву від 08.11.2017 року про визнання ОСОБА_1 біженцем відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців і осіб, що потребують додаткового захисту" з врахуванням правової оцінки, зазначеної у рішенні.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної міграційної служби України слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року у справі № 813/1908/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 20 лютого 2019 року.