Справа № 817/753/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3897/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області, Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненському районі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області, Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненському районі на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області та Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 30 червня 2016 року №31093-13, №31093-13, №31093-13, №31093-13 №31093-13; від 22 лютого 2018 року №27568-50, №27569-50, №27571-50, №27572-50, №36922-50.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік на суму 274,05 грн, від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік на суму 2014,57 грн, від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік на суму 3904,30 грн, від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 4988,32 грн, від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік на суму 12440,04 грн; податкові повідомлення-рішення Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018 року №27568-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 720 грн, від 22 лютого 2018 року №27569-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 5292,80 грн, від 22 лютого 2018 року №27571-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 32683,20 грн, від 22 лютого 2018 року №27572-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 10257,60 грн, від 27 лютого 2018 року №36922-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 6566,40 грн. Присуджено на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 741,53 грн.

Із таким судовим рішенням не погодилися Рівненська ОДПІ Головного управління ДФС у Рівненській області та Головне управління ДФС у Рівненській області. Подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просили скасувати рішення і винести нову постанову - про відмову у задоволенні позовних вимог. Апелянт, зокрема зауважив, що висновки суду про те, що нерухоме майно, яке є предметом оподаткування, є майном промислового підприємства, не відіповідають дійсності, оскільки позивач є фізичною особою і будівлі не відносяться до промисловості. Тому підстав для застосування податкової пільги згідно норм чинного законодавства немає.

Представник апелянта у судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Позивач у судовому засіданні заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що вважає оскаржуване судове рішення законним і обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Рівненської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 30 червня 2016 року №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 274,05 грн, №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 2014,57 грн, №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 3904,30 грн, №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 4988,32 грн, №31093-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік, на суму 12440,04 грн з таких підстав.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015 до Податкового кодексу України внесені зміни, зокрема статтю 266 викладено в новій редакції та запроваджено новий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування у відповідності до підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно з підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування: у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до положень пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Зазначена норма розрізняє період опублікування рішення ради, плановий період та наступний період, кожен з яких має самостійне правове значення та не може співпадати в часі.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевих рад стосовно податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податку на майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

Приписами статті 10 Податкового кодексу України передбачено перелік місцевих податків, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прямо не вказаний. Натомість, є податок на майно, який складається із 3 різних податків, кожен із різними елементами податку як їх визначено п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України.

Встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення, з дотриманням підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, що свідчить про помилковість доводів відповідача відносно того, що питання сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначаються Податковим кодексом України, а тому в даному випадку, відсутність рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платника сплачувати податки та збори.

Така правова позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом.

Отже в цій частині суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Доводи апелянта про те, що суд вийшов за межі позовних вимог, скасувавши податкові повідомлення-рішення від 30 червня 2016 року, суд відхиляє, адже така вимога була заявлена згідно позовної заяви ОСОБА_1, яка міститься в матеріалах справи.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018 року №27568-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 720 грн, №27569-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 5292,80 грн, №27571-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 32683,20 грн, №27572-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 10257,60 грн, №36922-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 6566,40 грн з таких підстав.

Так, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що будівлі вагової, пункту зерноочистки, складу комплектації, центрального складу №1, центрального складу №2, що знаходяться за адресою: с. Зоря, вул. Промислова, 7 Рівненського району Рівненської області, що належать позивачеві на праві власності, є будівлями промисловості, а отже в силу пп. «є» п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Так, використаний у положенні підпункту «є» підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України термін «будівлі промисловості» має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей.

Відтак, об'єкти нерухомості , які на праві власності належать позивачу, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки даною нормою не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 грудня 2018 року у справі №819/314/18

Як вбачаєтсья з матеріалів справи, а саме витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 18-22) позивач є власником нежитлових будівель: будівлі вагової; будівлі пункту зерноочистки; будівлі складу комплектації; будівлі центрального складу №1; будівлі центрального складу №2.

Разом з тим, у позивача відсутній статус промислового підприємства, що унеможливлює застосування п.п. «е» п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.

Крім того, згідно наявної у матеріалах справи виписки з Єдиного державного еєстра юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ОСОБА_1 є приватною особою-підприємцем, основним видом діяльності якого є надання в оренду майна (а.с. 17).

Отже, відповідач дійшов вірного висновку про відсутність у позивача пільг щодо сплати податку як у промислового підприємства, і необхідність нарахування позивачу податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за ці об'єкти.

А тому підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень про нарахування податку за 2017 рік немає.

Отже, в цій частині суд першої інстанції вирішив спір з порушенням норм матеріального права, а тому постанову слід скасувати з прийняттям нової - про відмову в позові.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області задовольнити частково.

Скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 4 жовтня 2018 року у справі № 817/753/18 в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного Управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 22 лютого 2018 року: №27568-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 720 (сімсот двадцять) гривень, №27569-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 5292 (п'ять тисяч двісті дев'яносто дві) гривні 80 (вісімдесят) копійок, №27571-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 32683 (тридцять дві тисячі шістсот вісімдесят три) гривні 20 копійок, №27572-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 10257 (десять тисяч двісті п'ятдесят сім) гривень 60 (шістдесят) копійок, №36922-50 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2017 рік на суму 6566 (шість тисяч п'ятсот шістдесят шість) гривень 40 (сорок) копійок.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді І. В. Глушко
В. Я. Макарик
Повний текст постанови складено 21 лютого 2019 року.