Справа № 460/2702/18
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 січня 2019 року м. Рівне №460/2702/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник не прибув, відповідача: представник ОСОБА_1, третьої особи відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доБільськовільської сільської ради Володимирецького району, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3
визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до відповідача, Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.08.2018 №862 про відмову в задоволенні заяви позивача від 25.06.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул. Рафалівська, с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області, а також зобовязання відповідача розглянути на пленарному засіданні сесії заяву позивача від 25.06.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул. Рафалівська, с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області в строк, порядок та спосіб, передбачені ст.118 Земельного кодексу України. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.06.2018 він звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул. Рафалівська, с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області. Згідно з витягом з Протоколу засідання двадцять девятої сесії Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (сьоме скликання) від 02.08.2018, під час розгляду вказаної вище заяви позивача рішення про її задоволення не набрало необхідної кількості голосів депутатів сільської ради. В подальшому відповідач прийняв рішення від 02.08.2018 №865 про відмову в задоволенні заяви позивача. Вказану відмову позивач вважає протиправною, оскільки згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, позивач зауважив, що відповідно до ст.15 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Таким чином, на думку позивача, відмовляючи в задоволенні його заяви у звязку з тим, що рішення не набрало необхідної кількості голосів депутатів сільської ради, відповідач діяв не у спосіб, що передбачений законами України, чим порушив гарантоване Конституцією України право позивача на набуття права власності на земельну ділянку. За наведених обставин, просив задовольнити позов в повному обсязі

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтував тим, згідно з чинним законодавством, для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 Земельного кодексу України органи приймають одне з відповідних рішень. Статтею 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно з ч.2 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Враховуючи викладене та як вбачається з матеріалів справи, зокрема зі змісту позову та його додатків, заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства по вул. Рафалівська в с.Більська Воля Володимирецького району Рівненської області сільською радою розглянуто по суті з ухваленням відповідного рішення на пленарному засіданні чергової сесії сільської ради. За таких обставин відсутні підстави вважати, що відповідач допустив порушення розгляду вказаної заяви. Разом з тим, до початку сесії 02.08.2018 до сільської ради щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою на спірну земельну ділянку надійшли заяви і від інших громадян. На даний час, спірна земельна ділянка належить до земель запасу Більськовільської сільської ради, однак за замовленням ОСОБА_3 сертифікованим інженером-землевпорядником на вказану земельну ділянку виготовляється проект землеустрою. Також, відповідач зазначив, що чинним законодавством не передбачено право оскаржувати рішення про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою. За наведених обставин, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача ОСОБА_3 подала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що право власності на землю, гарантоване ст.14 Конституції України, набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Приймаючи рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або приймаючи мотивоване рішення про відмову, суб'єкт владних повноважень має керуватися чітким визначенням однієї з підстав, передбачених ст.118 Земельного кодексу України. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень ст. 118 Земельного кодексу України. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок" від 02.07.2013 №366-VI, у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Так, 04.10.2018 між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 був укладений договір №257 щодо складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального садівництва, яка розташована біля мого домогосподарства за адресою: вул. Рафалівська, 4а, с. Більська Воля, про що ОСОБА_3 повідомила відповідача. На думку ОСОБА_3, оскаржуване рішення відповідача про відмову позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не може бути скасоване з огляду на те, що відповідна заява позивача була розглянута відповідачем по суті та останнім було прийнято рішення за наслідками її розгляду.

Позивач відповідь на відзив до суду не подавав.

Відповідь на пояснення третьої особи позивачем та відповідачем не подавалися.

24.09.2018 позов надійшов до Володимирецького районного суду Рівненської області.

Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26.09.2018 адміністративний позов ОСОБА_2 передано на розгляд Рівненського окружного адміністративного суду.

25.10.2018 адміністративний позов ОСОБА_2 надійшов до Рівненського окружного адміністративного суду.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.10.2018 позовну заяву залишено без руху.

08.11.2018 представник позивача подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.11.2018 відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою у справі також призначене підготовче засідання на 29.11.2018.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 підготовче засідання відкладено на 20.12.2018.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 10.01.2019. Також, вказаною ухвалою до участі справі залучено ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідача.

Представник позивача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце його проведення був повідомлений належним чином, до початку розгляду справи по суті подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, та просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа в судове засідання також не прибула, про дату, час та місце його проведення була повідомлена належним чином, в письмових поясненнях від 09.11.2019 заяви наявне клопотання про розгляд справи без її особистої участі.

Відповідно до ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи, що перешкоди для розгляду справи, передбаченні статтею 205 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні, суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд вказаної справи по суті за відсутності позивача (його представника) та третьої особи.

Заслухавши думку представника відповідача, розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

25.06.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул.Рафалівська, с.Більська Воля Володимирецького району Рівненської області.

02.08.2018 відповідач прийняв рішення №865 "Про відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність", із змісту якого слідує, що розглянувши заяву позивача, керуючись статтями, 12, 33, 116, 118, пунктом "б" статті 121 Земельного кодексу України, пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", сільська рада вирішила відмовити в наданні дозволу позивачу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність,орієнтовною площею 0,14га, для ведення особистого сільського господарства в с. Більська Воляпо вул. Рафалівська, в звязку із результатами голосування присутніх на сесії депутатів Більськовільської сільської ради.

Вважаючи безпідставною відмову відповідача у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідно до вказаного рішення, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи вказаний спір по суті та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами статті 80 Земельного кодексу України визначено, що суб'єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно зі статтею 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом "г" частини першої статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених субєктом владних повноважень-відповідачем в основу спірного рішення від 02.08.2018 №865 про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд виходить з положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суду слід з'ясувати, зокрема, чи було оскаржуване рішення відповідача прийняте в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи було таке рішення прийняте на законних підставах, пропорційно та розумно.

Засади організації та діяльності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі Закон 280/97-ВР).

Згідно з частиною першою статті 46 Закону 280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону 280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин (пункт 34).

Частинами першою та другою статті 59 Закону 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом зясовано, що на засіданні двадцять девятої сесії Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області прийнято спірне рішення від 02.08.2018 №865, відповідно до пункту 1 якого за результатами голосування депутатів сільської ради позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,14 га у власність (а.с.7-9).

При цьому, із змісту спірного рішення слідує, що при його прийнятті відповідач керувався, зокрема, статтею 118 Земельного кодексу України.

Водночас, за змістом частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Це означає, що відмова уповноваженого органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має містити мотиви прийняття такого рішення, тобто визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу.

Згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, підставою відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Судом встановлено, в оспорюваному рішенні від 02.08.2018 №865 не вказані жодні підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передбачені частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, тобто, спірне рішення не містить мотивів його прийняття, чим порушено вимоги частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

З аналізу змісту статті 118 Земельного кодексу України слідує, що відмова уповноваженого органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має містити мотиви такого рішення, відтак порушення суб'єктом владних повноважень вказаних приписів закону дає підстави для висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв не у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Щодо посилань позивача у позовній заяві на положення Закону України "Про звернення громадян" суд зазначає, що вказаний закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки підстави та порядок розгляду клопотань про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначені нормами Земельного кодексу України, а процедура прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування врегульована положеннями Закону 280/97-ВР.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" №33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" №48939/99, "Moskal v. Poland" №10373/05).

За встановлених обставин, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у надані позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою без зазначення жодних підстав, прийнята необґрунтовано та всупереч положенням частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України.

Одночасно, суд відхиляє доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено право оскаржувати рішення про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою, з огляду на таке.

Суд погоджується, що надання дозволу не гарантує особі прийняття відповідним органом рішення про надання земельної ділянки у власність. При цьому, законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу, а в отриманні земельної ділянки у власність.

Крім того, суд зазначає, що зміст статей 118, 122 Земельного кодексу України свідчить про те, що процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до частини десятої статті 118 Земельного кодексу України, до суду можуть бути оскаржені відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду. Натомість можливості оскарження відмови цих органів у наданні дозволу нормами Земельного кодексу України не передбачено.

Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Отже, рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Слід зазначити, що норми Земельного кодексу України жодним чином не позбавляють особу права на отримання від уповноваженого органу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 у справі № 822/584/18 (адміністративне провадження № К/9901/58099/18).

З системного аналізу викладеного вище у сукупності слідує, що не зазначення жодних підстав та мотивів для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у рішенні субєкта владних повноважень нівелює право особи як на отримання відповідного дозволу за умови дотримання нею вимог ЗК України при зверненні щодо отримання відповідного дозволу, так і щодо отримання мотивованої відмови у наданні відповідного дозволу, про що йшлося вище, відтак не створює перешкод для звернення особи до суду щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, якщо особа вважає їх такими, що порушують або ущемляють її права і свободи чи перешкоджають їх здійсненню.

З урахуванням наведеного вище суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача від 02.08.2018 №865 в частині відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул. Рафалівська, с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області, є протиправним та підлягає скасуванню, а тому позов в означеній частині вимог слід задовольнити.

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушеного права в частині позовної вимоги зобов'язального характеру, суд враховує, що відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішення питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства, площею 0,14га, по вул. Рафалівська, с. Більська Воля Володимирецького району Рівненської області віднесено законом до виключної компетенції місцевої ради, а наведеними вище положеннями чинного законодавства чітко визначені, як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, а так само і форма прийнятих відповідних рішень.

Таким чином, відповідач, як орган місцевого самоврядування, зобов'язаний реалізовувати надані йому повноваження у спосіб, встановлений законом, із застосуванням норм законодавства, чинних на час вирішення відповідного питання регулювання земельних відносин.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

У звязку з цим суд дійшов висновку, що для належного та ефективного захисту порушеного права позивача слід зобовязати відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в порядку, передбаченому статтею 118 Земельного кодексу України.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 285/1538/17 та від 18.10.2018 у справі № 822/584/18.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який в свою чергу не довів правомірність прийнятого рішення.

В ході судового розгляду справи відповідач належними та допустимими доказами не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість, доводи позивача щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів у сфері земельних відносин ґрунтуються на матеріальному законі та відповідають обставинам справи. З огляду на наведене, позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні, оскільки на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору, а доказів понесення інших судових витрат учасникам справи суду не надано.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1, вул. Рафалівська, 4, с.Більська Воля, Володимирецький район, Рівненська область, 34350) до Більськовільської сільської ради Володимирецького району (, вул. Рафалівська, 127, с.Більська Воля, Володимирецький район, Рівненська область, 34350), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 (34400,м.Вараш, м-рн. Перемоги, 25, кв.2), задовольнити повністю.

Визнати противоправним та скасувати рішення №865 від 02.08.2018 двадцять девятої сесії Більськовільської сільської ради Володимирецького району Рівненської області "Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність", прийняте за результатами розгляду заяви ОСОБА_2.

Зобовязати Більськовільську сільську раду Володимирецького району Рівненської області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 25.06.2018 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого сільського господарства площею 0,14 га. по вул.Рафалівська, с.Більська Воля Володимирецького району Рівненської області в порядку, передбаченому ст.118 Земельного кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 21 січня 2019 року.

Суддя Друзенко Н.В.