Справа № 200/2418/19-а
Суддя: Кочанова П.В.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

19 лютого 2019 р. Справа №200/2418/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Кочанова П.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Маріупольської міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Публічне акціонерне товариство «Агропросперіс Банк» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації,та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Юридичного департаменту Маріупольської міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Публічне акціонерне товариство «Агропросперіс Банк», в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 09.03.2013 року державним реєстратором Маріупольського міського управління юстиції Донецької області ОСОБА_2, індексний номер 783782, номером запису про обтяження 304391, про державну реєстрацію обтяження в виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на підставі постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження №36842252 від 13.08.2012 року;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності номер 304391 від 09.03.2013 року, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про державну реєстрацію обтяження в виді арешту нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) на підставі постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження №36842252 від 13.08.2012 року.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у звязку з наміром придбання нерухомого майна у січні 2017 року ОСОБА_1 стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав па нерухоме майно наявний запис за №304391 від 09.03.2013 про арешт всього нерухомого майна, що належить позивачці, на підставі постанови державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження №36842252 від 13.08.2012 року. Рішення про державну реєстрацію зазначеного обтяження прийняте державним реєстратором Маріупольського міського управління юстиції Донецької області (правонаступником якого є Юридичний департамент Маріупольської міської ради) ОСОБА_2 09.03.2013 року, номер запису про обтяження 304391.

У звязку з цим, позивач 22.01.2017 року звернулась до Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції з проханням надати інформацію з приводу підстав накладення зазначеного арешту та надання відповідної постанови про відкриття зазначеного виконавчого провадження, на підставі якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено зазначений вище запис.

Листом від 14.02.2017 року за вих. № В-339-0183 Управлінням Державної виконавчої служби ГТУЮ у Донецькій області позивача повідомлено, що детальну інформацію, а також копію постанови, якою накладено арешт надати неможливо у звязку з тим, що виконавче провадження знищено.

Станом на даний час Центральним ВДВС міста Маріуполя не надано на адресу позивача копію зазначеної вище постанови, на підставі якої до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень внесено зазначений запис про арешт майна. Запис про арешт усього нерухомого майна ОСОБА_1Т, міститься лише у електронному вигляді в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без будь-якого документального підтвердження.

На підставі вищезазначеного, позивач вважає, що жодних правових підстав для запису про арешт майна позивача, який накладений на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №36842252 від 13.08.2012 року, в Державному реєстрі речових прав па нерухоме майно на теперішній час не існує, у звязку з чим зазначений запис порушує її права.

Відповідно до частини 1 статті 171 КАС України, суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи: подана позовна заява особою, яка має адміністративну процесуальну дієздатність; має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтею 160, 161, 171 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Як зазначено у п.3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвідомчості справ, пов'язаних із соціальними виплатами" від 09.09.2010 року № 19-рп/2010, головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Згідно з п.3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями 54 народних депутатів України та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12.07.2011 року № 9-рп/2011 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

Окрім зазначеного, статті 5 КАС України вказано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з наведеного, до суду може бути оскаржене рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а судовому захисту підлягає виключно порушене право позивача. Порушене право, в свою чергу, підлягає захисту в суді з суворим дотриманням принципу спеціалізації.

Статтею 1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що Цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У п. 24 рішення в справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Позивач вважає, що ця справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Разом з цим, суд не погоджується з зазначеним в силу того, що з норм права, наведених вище, вбачається, що обов'язковою ознакою публічно-правового спору є не тільки те, що хоча б однією стороною має бути особа, яка здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а й те, що зазначений спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Натомість з дослідженої позовної заяви вбачається, що спір виник не внаслідок дій чи бездіяльності державного реєстратора речових прав, позовні вимоги до якого спрямовані, а внаслідок дій державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження №36842252 від 13.08.2012 року.

Як свідчить зміст позовної заяви, позивач фактично обґрунтував позовні вимоги тим, що оскаржуваний запис про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень без наявних правових підстав, порушує інтереси позивача на реалізацію права власності, оскільки набуваючи у власність обєкти нерухомого майна, позивач безпідставно втрачає право розпорядження ним.

При цьому, суд зазначає, що приватноправові відносини відрізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило майнового приватного права чи інтересу.

Даним чином, спір у цій справі не є публічно-правовим, а оскарження рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідно запису про державну реєстрацію безпосередньо повязане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі.

ОСОБА_4 Верховного Суду приймаючи у подібних правовідносинах постанову від 04.09.2018р. у справі № 823/2042/16 прийшла до висновку, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

При цьому ОСОБА_4 Верховного Суду дійшла висновку, що в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження, а тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Крім того, ОСОБА_4 Верховного Суду від 27.11.2018р. у справі 820/3534/17 дійшла висновку, що якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів особи, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту її цивільних прав та інтересів.

Крім того, у постанові від 05.12.2018р. по справі 757/1660/17ц ОСОБА_4 Верховного Суду вирішила, що розгляд одного спору про право на нерухоме майно або про його обтяження чи вирішення цього спору за правилами цивільного або господарського судочинства не є підставою вважати публічно-правовим і розглядати за правилами адміністративного судочинства інший спір - про скасування рішення чи запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно або його обтяження, прийнятого державним реєстратором чи внесеного ним до відповідного державного реєстру на користь одного з учасників цивільної або господарської справи під час її розгляду чи після її вирішення. Ці спори залежно від суб'єктного складу теж мають розглядатися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України встановлено, що суд відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо: позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Враховуючи вищевикладене, враховуючи те, що у даній справі оскаржені реєстраційні дії стосовно яких існує спір про право цивільне, у межах якого можуть бути розвязані й питання, повязані з реєстрацією права власності на нерухоме майно, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації, та зобовязання вчинити певні дії, оскільки вказану позовну заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а її розгляд має здійснюватись відповідним місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Суд встановив, що при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 536, 80 грн. Вказане підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями №№ 0.0..1, 0.0.125926813.1 від 05.02.2019 року, а також відомостями з комп'ютерної програми Діловодство спеціалізованого суду Донецького окружного адміністративного суду про зарахування сплачених коштів на казначейський рахунок до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ураховуючи вказану норму, сплачений за квитанціями №№0.0..1, 0.0.125926813.1 від 05.02.2019 року судовий збір у розмірі 1 536, 80 грн., слід повернути позивачу.

Керуючись ст.169, 170, 171, 243, 248 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Юридичного департаменту Маріупольської міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби міста Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Публічне акціонерне товариство «Агропросперіс Банк» про визнання незаконною та скасування державної реєстрації,та зобовязання вчинити певні дії.

Роз'яснити позивачу, що розгляд зазначеної позовної заяви віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства з урахуванням правил територіальної підсудності.

Повідомити позивача, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 536 (одна тисяча п'ятсот тридцять шість) грн. 80 коп., сплаченого за квитанціями №№0.0..1, 0.0.125926813.1 від 05.02.2019 року.

Позовну заяву разом із усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Суддя Кочанова П.В.