Справа № 501/502/16-а
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 501/502/16-а

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Одеського обласного військового комісаріату, -

В С Т А Н О В И В:
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства оборони України, в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- визнати протиправними дії (бездіяльність) щодо відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби;

- зобов`язати здійснити призначення і виплату одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» (далі Порядок №975).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Міністерство оборони України неправомірно відмовило йому у нарахуванні та виплаті одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи, яка передбачена Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки, з моменту встановлення інвалідності, він набув право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу в призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги в разі загибелі, каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, а також зобов`язав здійснити її призначення та виплату відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей».

У задоволенні позовної вимоги про зобов`язання здійснити призначення і виплату одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №975 суд відмовив.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, відповідно до ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», підпадає під ознаки осіб, що мають право на отримання одноразової грошової допомоги.

На думку суду першої інстанції, відповідач не спростував доводи позову, а також не довів правомірність своїх дій щодо відмови у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги.

Одночасно з цим, суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин не може бути застосований Порядок №975, оскільки питання про призначення одноразової грошової допомоги повинно врегульовуватись підзаконним актом, що діяв на день встановлення інвалідності, а це - постанова Кабінету Міністрів України №499 від 28.05.2008 року.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Міністерство оборони України зазначило, що ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги з тих підстав, що Порядок №975 на нього не розповсюджується, адже останнім інвалідність отримана до набрання ним чинності.

Тому, суд першої інстанції, встановивши вказаний факт, повинен було відмовити у позові, а не задовольняти його частково, оскільки зобов`язуючи здійснити призначення та виплату одноразової грошової допомоги, суд не визначив за яким Порядком це необхідно здійснити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив про її необґрунтованість та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Від інших учасників справи відзив не надходив.

Від представника апелянта надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

У зв`язку з неприбуттям жодного з учасників справи у судове засідання належним чином повідомлених про дату, час і місце судового засідання, справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статті 311 КАС України.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи, що встановлені судом першої та апеляційної інстанцій свідчать, що ОСОБА_1 в період з 29.09.1982 року по 16.08.1984 року проходив строкову службу у Збройних Силах та брав участь у бойових діях в Республіці Афганістан.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ, 20.11.2013 року позивачу встановлено третю групу інвалідності у зв`язку із пораненням, контузією пов`язаними з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії.

04 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, який направив її до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Листом від 22.10.2015 року Департамент фінансів Міністерства оборони України повідомив ІНФОРМАЦІЯ_1 про відмову позивачу у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги.

Відмова обґрунтована тим, що дія Порядку №975, який набрав чинності з 01.01.2014 року, не поширюється на позивача, оскільки його інвалідність встановлена до 01.01.2014 року.

Вказане рішення було доведено до позивача листом ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.11.2015 року.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено загальний порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, а відповідним Порядком, який виданий на виконання вимог вказаного Закону, передбачено не тільки умови виплати одноразової грошової допомоги, а і її розмір.

Отже, неможна вважати правильною позицію суду першої інстанції щодо зобов`язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу лише у відповідності до Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» без визначення Порядку за яким необхідно діяти Міністерству оборони України при призначенні одноразової грошової допомоги і з цього приводу доводи апеляційної скарги є цілком обґрунтованими.

Далі необхідно зазначити, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2018 року (справа №815/357/17) за позовом Міністерства оборони України до Обласної медико-соціальної експертної комісії №1 скасована причина інвалідності ОСОБА_1 , яка зазначена в графі 9 рішення №1, що поранення (контузія) та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Тобто, встановлено відсутність причинно-наслідкового зв`язку між отриманою позивачем інвалідністю та участі у бойових діях.

Наведене свідчить про те, що позивач не підпадає під категорію осіб, що визначені ч.2 ст.16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Відповідно до частини четвертої статті 2 цього ж Закону (в редакції до 1 січня 2014 року) існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме частина шоста статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу.

Згідно з частиною другою статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності), у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом другим Порядку № 499, який діяв на момент встановлення позивачу інвалідності, передбачено, що одноразова грошова допомога виплачується військовослужбовцям строкової служби у разі поранення (контузії, травми або каліцтва) без встановлення групи інвалідності, заподіяного їм під час проходження військової служби, чи в разі настання інвалідності під час проходження військової служби та особам, звільненим із строкової військової служби, у разі настання інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження, залежно від ступеня втрати працездатності - у розмірі, що визначається у відсотках десятирічного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту другого Порядку № 975, особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

Пунктом 3 Порядку № 975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Частиною шостою статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Таким чином, ані статтею 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ані Порядком № 499, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

В пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року 1-рп/99 «У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)» зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу як інваліду ІІІ групи, яка встановлена позивачу 20 листопада 2013 року.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що умовою отримання виплати одноразової грошової допомоги є встановлення інвалідності у тримісячний строк від дати звільнення зі служби.

З урахуванням факту того, що звільнення позивача з військової служби відбулось 16.08.1984 року, а ІІІ група інвалідності встановлена йому 20 листопада 2013 року, тобто після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби, підстав для задоволення позову про виплату одноразової грошової допомоги немає.

З приводу викладених фактичних обставин справи існує сформована правова позиція Верховного Суду, що викладена у справах: №807/1372/16 (постанова від 21.08.2018 року), №750/5074/17 (постанова від 26.06.2018 року), №524/3705/16-а (постанова від 31.07.2018 року), №363/1076/16-а (постанова від 31.07.2018 року).
Відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Підсумовуючи викладене, слід зробити висновок про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та про наявність підстав, згідно з ч.1 ст.317 КАС України, для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Постанову Іллічівського міського суду Одеської області від 01 липня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 21.02.2019 року.