Справа № 706/563/15-а
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року

м. Київ

Справа № 706/563/15-а

Провадження № 11-1218апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року (суддя Орендарчук М. П.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року (у складі колегії суддів Бєлової Л. В., Безименної Н. В., Гром Л. М.) у справі за позовом ОСОБА_3 до Христинівської міської ради Черкаської області (далі - Христинівська міськрада), третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Христинівського районного суду Черкаської області з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Христинівської міськради від 27 листопада 2014 року

№ 40-2/14-VI «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі

(на місцевості)» в частині надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,04895 га на АДРЕСА_1.

Христинівський районний суд Черкаської області постановою від 04 травня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року, позов задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення Христинівської міськради від 27 листопада 2014 року № 40-2/14-VІ в частині надання дозволу ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

Не погодившись із такими судовими рішеннями першої та апеляційної інстанцій, у липні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року й закрити провадження у справі, оскільки вважає, що за своїм характером цей спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 11 липня 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Відповідно до підп. 4 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 11 жовтня 2018 року згадану вище справу передав на розгляд ВеликоїПалати Верховного Суду на підставі ч. 6 ст. 346 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII), оскільки учасник справи оскаржує судові рішення з підстави порушення правил предметної юрисдикції.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, ВеликаПалата Верховного Суду встановила таке.

У березні 2005 року ОСОБА_3 успадкувала 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами на АДРЕСА_1.

Право власності на зазначений будинок зареєстровано Христинівським виробничим підрозділом Черкаського обласного об'єднаного бюро технічної інвентаризації 29 квітня 2005 року.

Іншу частину житлового будинку (1/2) на АДРЕСА_1 у 1995 році успадкував ОСОБА_4, право власності на яку зареєстровано 31 жовтня 2014 року реєстраційною службою Христинівського районного управління юстиції Черкаської області.

Отже, сторони у справі є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1

20 вересня 2012 року рішенням Христинівського районного суду Черкаської області (у цивільній справі № 2-15/12), яке набрало законної сили і є чинним, установлено порядок користування спадковим майном, а саме, будинком АДРЕСА_1 що перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Загальна площа земельної ділянки під будинковолодінням на АДРЕСА_1 складає 0,0752 га.

12 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Христинівської міськради із заявою, у якій просив надати дозвіл на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з наступною передачею ділянки площею 489,5 кв. м на АДРЕСА_1 йому у приватну власність.

27 листопада 2014 року Христинівська міськрада прийняла рішення

№ 40-2/14-VІ, яким, зокрема, надала ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки комунальної власності площею 0,0489 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1

Вважаючи рішення Христинівської міськради від 27 листопада 2014 року

№ 40-2/14-VI в частині надання ОСОБА_4 дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,04895 га на АДРЕСА_1 протиправним й таким, що порушує її права та законні інтереси, позивачка звернулася до суду із цим адміністративним позовом.

Дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи про оскарження судових рішень першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції, перевіривши матеріали справи й заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду не погоджується з наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України, в цьому випадку й далі у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з позовом).

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

У справі, яка розглядається, позивачка оскаржує рішення Христинівської міськради про надання третій особі у справі дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки під житловим будинком, який перебуває у спільній сумісній власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4

За позицією позивачки, оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування порушені її права та інтереси, як власниці частини будинковолодіння, розташованого на спірній земельній ділянці, оскільки, на її думку, вона має право на приватизацію Ѕ частини цієї ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка не є вільною, оскільки знаходиться під житловим будинком, що перебуває у спільній сумісній власності позивачки та третьої особи, і вони мають намір поділити між собою право користування та відповідно право володіння цією земельною ділянкою. Ніхто інший, окрім співвласників цього домоволодіння, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки така зайнята об'єктом нерухомого

майна - житловим будинком, де проживають співвласники цього будинковолодіння, що виключає можливість розгляду даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Тобто, предметом цього спору є поділ земельної ділянки (визначення межі користування та володіння) між двома співвласниками житлового будинку, що знаходиться на спірній земельній ділянці, і визначеній адресним номером будинковолодіння.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, як у

ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 377 Цивільного кодексу України

(далі - ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Отже, відповідно до зазначених правових норм власники будинковолодіння мають право на приватизацію земельної ділянки, в тому числі шляхом безоплатної передачі їм такої із земель державної або комунальної власності, де розташована вказана споруда.

Якщо особа стверджує про порушення її прав наслідками, що спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її цивільних прав чи інтересів або пов'язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність будинком або спорудою, то визнання незаконними таких рішень і їх скасування є способом захисту відповідних цивільних прав та інтересів.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий, зокрема, органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).

Таким чином, предметом розгляду в цій справі є не стільки дії та рішення органу місцевого самоврядування, як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивачки щодо набуття права власності на частину спірної земельної ділянки, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

З огляду на наведене та враховуючи суть спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду встановила помилковість висновків судів попередніх інстанцій, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

На підставі ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених ст. 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки суди попередніх інстанцій розглянули справу з порушенням правил предметної юрисдикції, Велика Палата Верховного Суду встановила наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. 250, 341, 344, 349, 354, 355, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Христинівського районного суду Черкаської області від 04 травня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2016 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Христинівської міської ради Черкаської області, третя особа ОСОБА_4, про визнання протиправним та скасування рішення - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Саприкіна
Судді:
Н. О. Антонюк С. В. Бакуліна В. В. Британчук Д. А. Гудима В. І. Данішевська О. С. Золотніков О. Р. Кібенко Л. М. Лобойко Н. П. Лященко О. Б. Прокопенко Л. І. Рогач О. М. Ситнік В. Ю. Уркевич О. Г. Яновська