Справа № П/811/1073/16
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2019 року м. Дніпросправа № П/811/1073/16

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),
суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року, (суддя суду першої інстанції Пасічник Ю.П.), прийняте у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький, в адміністративній справі №811/1073/16 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошового забезпечення та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_2 (замінено на військову частину НОМЕР_1 , т.1а.с. 17) та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (т.2 а.с. 11,12) просив:

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 21.02.2016р. до дня ухвалення рішення суду з розрахунку 7110,40 грн. за кожен місяць;

- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за моральну шкоду в розмірі 35240 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 21.05.2014р. ним було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Після укладення контракту позивач брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету і територіальної цілісності України в період з 16.07.2014р. по грудень 2015р. В період відпустки, яка тривала з 11 лютого 2016р. строком 10 діб, позивач звернувся до лікаря за місцем постійного проживання, де проходив курс амбулаторного лікування до 10.03.2016р. з діагнозом: поперековий остеохондроз. А починаючи з 21.03.2016р. проходив лікування в різних медичних закладах, у зв`язку з чим до місця проходження служби повернутися вчасно не мав можливості. Починаючи з березня 2016р. та до дати звернення до суду з вказаним позовом, грошове забезпечення позивачеві не виплачувалося, що і стало підставою для звернення до суду. Крім того, позивач зазначив, що 04.09.2017 року його було звільнено з військової служби за його рапортом, однак станом на час подання заяви про збільшення позовних вимог, фактично розрахунку при звільненні проведено не було. Таким чином, на думку позивача, відповідач зобов`язаний виплатити йому грошове забезпечення з березня 2016 року по час ухвалення рішення. Також позивач вказує, що тривалою невиплатою грошового забезпечення йому завдана моральна шкода спричинена протиправною бездіяльністю відповідача, яка полягає в наступному: демонстративна неповага службових осіб відповідача до долі осіб, які втратили здоров`я під час бойових дій в АТО; необхідність змінювати звичний спосіб життя через відсутність коштів для лікування та задоволення інших життєво необхідних потреб, погіршення якості життя; неможливість надавати матеріальну допомогу для утримання сина; різке обмеження витрат на культурний відпочинок та іншу заходи, необхідні для психологічної реабілітації, звуження кола спілкування; тривале перебування у стані постійного хвилювання, пригніченому настрої через невирішені фінансові проблеми, перебування на утриманні батьків-пенсіонерів. Розмір моральної коди позивачем визначено в розмірі 35240 грн.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено частково: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача грошове забезпечення за період з 21.02.2016 року по 04.09.2017 року в розмірі 124031.46 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову та прийняти в цій частині нову постанову про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована фактично доводами адміністративного позову. Позивач зазначає, що він має право на отримання грошового забезпечення з моменту звільнення до часу постановлення судом рішення, оскільки відповідач своєчасно не здійснив із ним розрахунку. Також, позивач зазначає, що оскільки він зазнав через протиправні дії відповідача втрат немайнового характеру, на його користь має бути стягнута моральна шкода.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.05.2014 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України строком на 3 роки з Міністерством оборони України, в особі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 .

Згідно наказу командира в/ч НОМЕР_2 №50 від 14.07.2014 р. був направлений для виконання бойових завдань в зону АТО. Безпосередньо в зоні АТО позивач перебував з 16 липня 2014 року по 28 серпня 2014 року.

Після отримання влітку 2014 року контузії, стан здоров`я позивача погіршився.

З 12.01.2015 р. по 30.01.2015 р. позивач проходив лікування в Кіровоградському обласному госпіталі для інвалідів Вітчизняної війни, з 06.07.2015 р. по 20.07.2015 р. в КЗ "Центральна міська лікарня м. Кіровограда" , з 27.07.2015 р. по 15.08.2015 р. та з 02.10.2015 р. по 10.10.2015р. позивач проходив курс амбулаторного лікування в КЗ "Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда №1".

Через значне погіршання стану здоров`я та відсутність позитивного результату від лікування він був направлений на обстеження у військово медичний клінічний центр Південного регіону, де перебував у неврологічному відділенні клініки нейрохірургії та неврології з 05.11.2015 р. по 18.11.2015 р.

Згідно свідоцтва про хворобу ВЛК ВМКЦ Південного регіону №2128 від 19.11.2015 р., позивач визнаний обмежено придатним до військової служби.

В подальшому, в зв`язку з необхідністю проходити лікування позивача направлено до Кіровоградського обласного госпіталю для ветеранів війни, де проходив лікування у неврологічному відділенні з 03.12.2015 р. по 22.12.2015р., а з 22.12.2015 р. по 06.01.2016 р. у хірургічному відділені цього ж госпіталю.

Крім того, з 11.01.2016 р. по 23.01.2016 р. позивач проходив лікування в КЗ "Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда №1", продовживши лікування до 04.02.2016 р. в амбулаторії №2 КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 м. Кіровограда.

Позивач зазначав, що з 22.02.2016 р. до 10.03.2016 року проходив курс амбулаторного лікування в КЗ " Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда №1" з діагнозом поперековий остеохондроз.

З 21.03.2016 р. по 05.04.2016 р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ "Центральна міська лікарня м. Кіровограда".

З 18.04.2016 р. по 06.05.2016 р. позивач проходив курс амбулаторного лікування в КЗ " Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда №1", однак в зв`язку з погіршенням стану здоров`я був госпіталізований до КЗ "Центральна міська лікарня м. Кіровограда" (період лікування з 31.05.2016р. по 10.06.2016р.).

З 17.06.2016 р. по 04.07.2016 р. позивач перебував на стаціонарному лікуванні в КЗ "Центральна міська лікарня м. Кіровограда". За результатами лікування визначено, що працездатність обмежена, рекомендовано направити на ВЛК та МСЕК з метою визначення ступеню працездатності.

З 06.07.2016 р. по 16.07.2016 р. позивач проходив курс амбулаторного лікування в КЗ " Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда №1" .

З 27.07.2016 р. по 08.08.2016 р. позивач проходив лікування в терапевтичному відділенні КЗ "Центральна міська лікарня м. Кіровограда". Направлений для вирішення питання працездатності на ВЛК.

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 №086 від 11.03.2016 року Про призначення службового розслідування за неповернення з відпустки військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 ., проведення службового розслідування призначено офіцеру психологу військової частини ОСОБА_3 .

За результатами проведеного службового розслідування, складено Акт службового розслідування, який затверджено т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 ст. лейтенантом ОСОБА_4 20.03.2017 року.

За результатами проведеного службового розслідування, командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_5 видано наказ від 25.03.2016 року за №97/1 Про результати службового розслідування щодо факту неповернення з відпустки військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Вказаним наказом позивачу припинено виплату грошового забезпечення з 21.02.2016року.

Постановою суду від 23.11.2017р. №П/811/1557/16 визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) капітана ОСОБА_5 №97/1 від 25.03.2016 "Про результати службового розслідування щодо факту неповернення з відпустки військовослужбовців військової частини-польової пошти НОМЕР_2 солдата ОСОБА_1 ".

Відповідно до наказу відповідача від 04.09.2017р. №82 позивача звільнено з військової служби за контрактом.

Вважаючи дії відповідача щодо не виплати йому грошового забезпечення за період з 21.02.2016 року протиправними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та частково відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача з 05.09.2017 року звільнено з військової служби, виплату грошового забезпечення необхідно провести саме до часу звільнення позивача, а не по день ухвалення судового рішення. Також, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту понесення немайнових втрат, як підстави для відшкодування моральної шкоди за рахунок відповідача.

Надаючи оцінку вимогам ОСОБА_1 про стягнення з відповідача суми грошового забезпечення за період з 05.09.2017 року по день постановлення рішення, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вже зазналось, з 21.05.2014 року позивач проходив військову службу за контрактом.

Відповідно до наказу Військової частини польової пошти НОМЕР_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) №82 від 04.09.2017 року позивача звільнено з органів ЗСУ з 05.09.2017 року.

Відповідно до приписів ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено порядок обрахунку середньої заробітної плати, в тому числі і для умов застосування приписів ст. 117 КЗпП України.

Так, відповідно до Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою

пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна

плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Відповідно до останнього абзацу п. 4 Порядку №100, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Оскільки спеціальними нормами законодавства не визначено порядку проведення відшкодування середнього заробітку військовослужбовцю, з яким при звільнені не було своєчасно проведено розрахунок, до спірних відносин можуть бути застосовано вищезазначені загальні норми права.

Виходячи з аналізу приведених правових норм в їх сукупності, суд приходить до висновку, що виплата середнього заробітку звільненому працівнику, з яким не було своєчасно проведено розрахунок, передбачена ст. 117 КЗпП України, є різновидом відповідальності роботодавця за затримку здійснення розрахунків при звільненні. При цьому, сума середнього заробітку не є заробітною платою або грошовим забезпеченням працівника, а є відшкодуванням, яке обраховується виходячи з часу затримки проведення розрахунку, а також розміру середнього заробітку, який визначається на підставі Порядку №100.

Питання про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. 117 КЗпП України може бути вирішено в судовому порядку на підставі відповідного позову про стягнення середнього заробітку.

Як видно з матеріалів справи, позивач не звертався до суду з вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки у проведенні розрахунку при звільненні, натомість, в уточненому адміністративному позові позивач просить стягнути з відповідача грошове забезпечення за період з часу зупинення його виплати 21.02.2016 року по день постановлення судового рішення з розрахунку розміру місячного окладу станом на лютий 2016 року.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що право на грошове забезпечення військовослужбовця нерозривно пов`язано з фактом проходження ним військової служби, оскільки з 05.09.2017 року позивача звільнено з військової служби, він не має право на отримання грошового забезпечення з моменту звільнення. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошового забезпечення з 05.09.2017 року з розрахунку розміру місячного окладу станом на лютий 2016 року.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача про стягнення на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 35 240 грн. суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду N 5 від 25.05.2001 N 1 від 27.02.2009) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Заявляючи вимогу про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю

її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Позивач зазначає, що у зв`язку з невиплатою грошового забезпечення він зазнав моральних страждаюнь, оскільки вимушений був змінювати звичний спосіб життя через відсутність коштів на лікування та задоволення життєвих потреб, погіршенням якості життя, відсутності засобів до існування, погіршенням загального стану зодоров`я.

Однак, такі доводи позивача суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи, що відшкодування моральної (немайнової шкоди) є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об`єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинового зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Позивачем не надано до суду жодних доказів які б свідчили в чому полягають немайнові негативні наслідки, страждання (фізичні, душевні, психічні тощо), які зазнав позивач у зв`язку з не отриманням грошового забезпечення, не доведено суду також обставини щодо відсутності інших джерел до існування, фактичних обставин щодо зміни звичного життя, на які він посилається в адміністративному позову та апеляційній скарзі. Позивачем не приведено і розрахунку та обґрунтування, що саме заявлена до відшкодування моральної шкоди сума відповідає понесеним втратам немайнового характеру, також позивачем не зазначено з чого саме він виходив визначаючи розмір понесеної шкоди.

Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, відтак не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги в цій частині, як це передбачено ст. 77 КАС України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, є законним та обґрунтованим, а підстави для його зміни або скасування відсутні.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2018 року від 13 серпня 2018 року в адміністративній справі №811/1073/16 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до п.2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Постанову в повному обсязі складено 25.02.2019 р.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай