Справа № 826/15499/16
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.

Ключковича В.Ю.

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача (апелянта) - ОСОБА_3,

від відповідача - Шкорбот К.С., Коваленко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 29 червня 2016 року № 79418-13, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_6 з позовом до Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві в якому просив суд визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення (форма "Ф") від 29 червня 2016 року № 79418-13, яким йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб 18011001 у розмірі 25000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2017 року, позов задоволено повністю.

Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29 червня 2016 року № 79418-13.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що у листі Мінекономрозвитку України, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, не вказано конкретної вартості його автомобіля, що є обов'язковою умовою для визначення чи підпадає автомобіль під параметри, а саме вартість. При цьому, позивач звертає увагу суду, що вказаний лист взагалі є неналежним доказом, оскільки станом на момент прийняття оскаржуваного повідомлення-рішення був відсутній у відповідача.

З огляду на зазначене, апелянт констатує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим.

Крім того, позивач також зазначає, що приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд не перевірив на підставі якої інформації та документів податковий орган отримав інформацію про вартість його автомобіля та разом з цим, акцентує увагу суду, що неподання конкретної інформації про середьоринкову вартість його автомобіля у тому числі з урахуванням фактичного пробігу станом на 31.08.2016 є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

При цьому, позивач також не погоджується з доводами суду першої інстанції відносно того, що відповідно до приписів Податкового кодексу України він мав право звернутись до контролюючого органу за місцем своєї реєстрації для проведення звірки даних щодо: об'єктів оподаткування, які перебувають у його власності, розміру ставки податку та/або нарахованої суми податку. Вважає, що звертатись до контролюючого органу з метою проведення звірки даних є його правом, а не обов'язком.

За наведених обставин, апелянт вважає, що рішення суду не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній просить суд прийняти рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги та рішення Окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року залиши без змін.

В обґрунтування вказаної правової позиції зазначає, що згідно з даними листа Мінекономрозвитку України за вих. № 3252-08/20315-03 від 06 липня 2016 року автомобіль позивача входить в перелік транспортних засобів середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" станом на 01 січня 2016 року, а тому у податкового органу були наявні підстави для нарахування позивачу податкового зобов'язання з транспортного податку за 2016 рік. Разом з цим відповідач вважає, що наведені позивачем у тексті апеляційної скарги докази не можуть тягнути визнання незаконним податкового-повідомлення рішення за наявності підстав для його задоволення.

У судовому засіданні суд задовольнив клопотання представника відповідача та здійснив заміну первинного відповідача у справі, а саме Державну податкову інспекцію у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби на належного - Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві.

У ході судового розгляду справи представники сторін підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено було встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є власником транспортного засобу марки Volkswagen, модель Multivan, 2014 року випуску, об'єм двигуна 1968 куб.см.

Враховуючи, що у 2016 році об'єктом оподаткування транспортним податком були легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 1033500 грн. 00 коп., відповідач дійшов висновку, що вказаний автомобіль позивача входить в перелік транспортних засобів середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" та 29 червня 2016 року прийняв податкове повідомлення-рішення № 79418-13, яким визначив ОСОБА_6 суму грошового зобов'язання за платежем "транспортний податок з фізичних осіб" за 2016 рік у розмірі 25000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з позовом про його оскарження.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог (з яким погодився суд апеляційної інстанції), Окружний адміністративний суд виходив з того, що згідно виконаного позивачем розрахунку, вартість належного йому транспортного засобу є меншою за 750 розмірів мінімальної заробітної плати, а тому такий автомобіль не є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році згідно положень статті 267 Податкового кодексу України.

У свою чергу, направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зазначив, що при визначенні середньоринкової вартості легкових автомобілів повинні враховуватись певні ознаки, параметри і характеристики транспортного засобу. Разом з цим, Верховним судом також було вказано, що підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку саме податковим органом, а не платником податків інформація про автомобіль позивача, яка розрахована у відповідності до вищенаведеної Методики, проте, такої інформації матеріали справи не містять, а тому впевнитись у наявності підстав у відповідача для прийняття податкового повідомлення-рішення неможливо.

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, розглянувши касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління ДФС у м. Києві на рішення судів попередніх інстанцій у даній справі, дійшов висновку, що відповідачем не виконаний свій обов'язок щодо надання належних доказів в підтвердження наявності підстав для визначення податкового зобов'язання.

Натомість, судами, в порушення принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі, не витребувано ані у відповідача, ані у Мінекономрозвитку інформації, яка стала підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, й, як наслідок, не надано належної оцінки обрахунку середньоринкової вартості автомобіля позивача, яка впливає на віднесення такого автомобіля до об'єкта оподаткування в розумінні підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України.

Переглядаючи вказану справу з урахуванням висновків Верховного Суду, суд першої інстанції, дослідивши наданий податковим органом лист Мінекономрозвитку України за вих. № 3252-08/20315-03 від 06 липня 2016 року який містить інформацію про те, що аналогічний належному позивачу транспортний засіб входить в перелік транспортних засобів середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" станом на 01 січня 2016 року, дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення №79418-13 від 29 червня 2016 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Транспортний податок з фізичних осіб" у розмірі 25000 грн є правомірним, оскільки прийняте у межах чинного законодавства.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України №71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції статті 267 Податкового кодексу України (далі - ПК України) було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України у редакції, що діяла у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Колегія суддів зазначає, що станом на 01 січня 2016 року мінімальна заробітна плата установлена в розмірі 1378,00 грн. (стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік»), а тому 750 розмірів мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2016 року складали 1033500 грн.

Таким чином, об'єктом оподаткування у 2016 році є легкові автомобілі з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 1033500 грн.

У свою чергу, вказана вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (абз.2 підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 ПК України).

Методика визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2016 року № 66 (далі - Методика), відповідно до положень пункту 2 якої (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 квітня 2013 року № 403 (Офіційний вісник України, 2013 р., №44, ст. 1576), де за ціну нового транспортного засобу (Ц н) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Пунктом 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 10 квітня 2013 р. № 403 встановлено, що середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за такою формулою: Сср = Цн х (Г / 100) х (1 ± (Гк / 100), де Цн - ціна нового транспортного засобу в Україні; Г - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації згідно з додатком 1; Гк - коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від пробігу згідно з додатком 2.

Таким чином, з наведених правових норм вбачається, що у визначенні середньоринкової вартості автомобіля обов'язково враховується дані марки, моделі, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, а також пробіг транспортного засобу.

Аналогічний правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у даній справі. Так, у вказаному рішенні колегією суддів зазначається, що на коефіцієнт коригування ринкової вартості транспортних засобів згідно додатком 1 та додатком 2 Методики впливає строк експлуатації транспортних засобів та нормативний середньорічний пробіг транспортних засобів.

Наведене також підтверджується інформацією вказаною у листі Мінекономрозвитку № 3252-08/20315-03 від 06 липня 2016 року, де останнім було роз'яснено Головному управлінню ДФС, що через відсутність даних про фактичний пробіг автомобіля позивача, Мінекономрозвитку не має можливості надати конкретну інформацію щодо його сереньоринкової вартості.

Тобто, навдені обставини свідчать про те, що контролюючий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким визначив позивачу суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн. не пересвідчився, що транспортний засіб останнього є об'єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році, оскільки не володів достатньою та достовірною інформацією щодо середньоринкової вартості відповідного автомобіля, що у свою чергу є обов'язковою умовою для визначення платників відповідного податку.

У свою чергу, колегія суддів також звертає увагу, що як було зазначено Верховним Судом у постанові від 10 травня 2018 року межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Отже, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку саме податковим органом, а не платником податків інформація про автомобіль позивача, яка розрахована у відповідності до вищенаведеної Методики.

Водночас, у порушення вказаних норм законодавства та висновків Верховного Суду, які є обов'язковими для врахування судами попередніх інстанцій відповідно до вимог ч. 5 ст. 353 КАС України, Окружним адміністративним судом під час нового розгляду даної справи не було враховано ту обставину, що Мінекономрозвитку не мала можливості надати конкретну інформацію податковому органу щодо сереньоринкової вартості автомобіля позивача, що відповідно виключає можливість визначення позивача платником транспортного податку та застосування до нього відповідних санкцій, а саме - нарахування грошового зобов'язання шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Разом з цим, за наведених обставин колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що оскільки в листі Мінекономрозвитку України за вих. № 3252-08/20315-03 від 06 липня 2016 року наявна інформація щодо того, що аналогічний належному позивачу транспортний засіб входить в перелік транспортних засобів середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" станом на 01 січня 2016 року, транспортний засіб, який знаходиться у власності позивача відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, є об'єктом оподаткування.

При цьому, колегія суддів зауважує, що висновок суду першої інстанції про необгрунтованість доводів позивача відносно того, що визначення середньоринкової вартості його автомобіля вираховувалось без фактичного пробігу та інших складових транспортного засобу суперечить Методиці визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів та відповідно нормам Податкового кодексу України, якими, зокрема, врегульовано спірні правовідносини, а також суперечить висновкам Верховного суду, викладеним у постанові від 10 травня 2018 року у даній справі.

У свою чергу, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що звернення з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем своєї реєстрації для проведення звірки даних щодо: а) об'єктів оподаткування, що перебувають у власності платника податку; б) розміру ставки податку; в) нарахованої суми податку є його правом, а не обов'язком, а тому дана обставина жодним чином не може впливати та свідчити про правомірність прийнятих контролюючим органом рішень.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Разом з цим, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про правомірність прийняття оскаржуваного рішення. Не встановлено судом відповідних обставин і в ході розгляду справи.

У свою чергу, позивачем на підтвердження обґрунтованості позовних вимог та протиправності оскаржуваного рішення було надано суду розрахунок з офіційного сайту Мінекономрозвитку України www.me.gov.ua середньоринкової вартості його автомобіля, яку визначено у розмірі становить 999187,10 грн., а також лист Мініекономрозвитку вих. № 3252-09/29335-07 від 12.09.2016 року у якому позивачу на його звернення про надання інформації щодо сереньоринкової вартості його автомобіля було запропоновано отримати на офіційному веб-сайті шляхом заповнення відповідних даних.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення від 29 червня 2016 року № 79418-13, яким позивачу було визначено суму податкового зобов'язання за платежем транспортний податок з фізичних осіб у розмірі 25 000,00 грн. були відсутні, а тому вказане рішення суб'єкта владних повноважень є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, колегія суддів зазначає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства, а також повністю спростовуються доводами апелянта.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нової постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, витрати по сплаті судового збору за звернення до суду з адміністративним позовом у розмірі 551,20 грн., а також витрати по спраті судового збору за звернення до суду з апеляційною скаргою у розмірі 826,80 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 132, 139, 243, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року - скасувати та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Державної податкової інспекції у Дарницькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 29 червня 2016 року № 79418-13.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, вул. Шолуденка, 33/19, Київ 116) на користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір, понесений у зв'язку розглядом справи у розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді О.О. Беспалов
В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 21 лютого 2019 року