Справа № 360/306/19
Суддя: О.В. Ірметова
Дата ухвалення: 2019-02-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/306/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Ірметова О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін) справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку, яка полягає у відмові у перерахунку та виплаті довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1, з 01.01.2018 року по 01.10.2018 рік;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку зробити ОСОБА_1 перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018, відповідно до довідки Апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 та виплатити з урахуванням різниці, яка була виплачена в цей період, без застосування законодавства в сфері внутрішньо переміщених осіб, негайно після проголошення судового рішення.

В обгрунтування позову зазначено, що з вересня 2016 року знаходиться на обліку та отримує довічне грошове утримання судді у відставці в Управлінні пенсійного фонду України в місті Сєвєродонецьку Луганської області.

У зв'язку з підвищенням прожиткового мінімуму та зміною посадового окладу працюючих суддів позивач отримала довідку Апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 року №5/1199/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці і звернулася до Відповідача із заявою про перерахунок суми довічного грошового утримання з 01.01.2018 року.

Однак, отримавши довічне грошове утримання у жовтні, дізналась, що перерахунок було здійснено лише з 01 жовтня 2018 року.

27.12.2018 позивач повторно звернулась до Відповідача із заявою про перерахунок суми довічного грошового утримання з 01.01.2018 року. Листом № 493/02-22 від 11.01.2019 року Відповідач повідомив про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання саме з 01.08.2018 року, при цьому також вказав, що розмір підвищення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за серпень та вересень 2018 року нараховується та буде виплачено при відповідному фінансуванні Пенсійним фондом України, тобто фактично відмовив у перерахунку суми довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 року.

Позивач вважає, що така позиція Відповідача є незаконною, порушує її права та законні інтереси.

На підставі викладеного позивач просив суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 25 січня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с. 1-2).

08 лютого 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в обґрунтування якого зазначено, що з 23.09.2016 ОСОБА_1 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % від суддівської винагороди. На виконання постанови Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.07.2017 у справі № 428/5473/17 перераховано грошове утримання виходячи з розміру 90 % суддіввської винагороди.

23.08.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, додавши довідку апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 № 5/1199/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. На підставі даної довідки управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області було перераховано грошове утримання позивача з 01.08.2018, що підтверджується розпорядженням від 12.09.2018 № 844312. Здійснити перерахунок з 01.01.2018 року не має правових підстав, тому як відповідно до частини 4 статті 142 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року N 1402-VIII, у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Законом України „Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" від 15.05.2018 року N 2415-VIII (набрав чинності 22 липня 2018 року) внесено зміни до законів України в частині застосування для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, як розрахункової величини. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, проведення перерахунку грошового утримання має здійснюватися з 01.08.2018.

Доплата за серпень та вересень 2018 року у розмірі 5452,92 грн., яка утворилась внаслідок перерахунку згідно довідки апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 № 5/1199/2018, нарахована та не виплачена, тому як відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Також відповідачем зазначено, що згідно постанови Правління Пенсійного фонду України від 13.12.2018 року № 27-1, з 01.01.2019 фінансування пенсійних виплат здійснюється головними управліннями Пенсійного фонду України, тобто фінансування пенсійних виплат в УПФУ в м.Сєвєродонецьку Луганської області здійснюється головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області. Управління повідомляє, що договора з публічним акціонерним товариством «Укрпошта» та уповноваженими банками на виплату і доставку пенсій (грошового утримання) на 2019 рік управлінням Пенсійного фонду України в м,Сєвєродонецьку Луганської області не укладались. Виходячи з вищезазначеного, управління повідомляє, що з 01.01.2019 в частині зобов'язання виплатити заборгованість по виплаті пенсії або грошового утримання, управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області не є належним відповідачем.

Крім того, відповідач вважає, що позивачем пропущено строкт звернення до суду.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача, у відзиві зазначено, що відповідно до частини першої статті 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" кошти Пенсійного фонду формуються переважно за рахунок страхових внесків (частини єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) та використовується на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду. Згідно з частиною другою статті 73 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим законом. УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області не має коштів на сплату судового збору. А тому вимога стягнути судовий збір з відповідача є необґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, що підтверджується розпорядженням № 844312 від 30.09.2016 та особистою заявою від 23.09.2016 (а.с. 36-37).

У зв'язку з підвищенням прожиткового мінімуму та зміною посадового окладу працюючих суддів, позивачем отримана довідка апеляційного суду Луганської області про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 14.08.2018 № 5/1199/2018 (а.с. 18, 47).

23 серпня 2018 року Позивач звернулась до Відповідача із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із розміру заробітної плати, вказаної у довідці від 14.08.2018 № 5/1199/2018, з 01 січня 2018 року (а.с. 51).

27 грудня 2018 року позивач звернувся із заявою про надання роз'яснень щодо перерахунку пенсії (а.с. 16).

Листом УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 11.01.2019 № 493/02-22 повідомлено, що Законом України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» від 15.05.2018 № 2415-У1П (набрав чинності 22 липня 2018 року) внесено зміни до законів України в частині застосування для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, як розрахункової величини. Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. На підставі вищезазначеного повідомлено, що щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці перераховано з 01.08.2018 та складає 30017,46 грн. виплата з урахуванням перерахунку нарахована на основну відомість жовтня 2018 року. На цей час Пенсійним фондом України фінансується поточна виплата пенсії, розмір підвищення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за серпень та вересень 2018 року нараховується та буде виплачено при відповідному фінансуванні Пенсійним фондом України. Отже, перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно заяви від 23.08.2018 проведено відповідно чинного законодавства з 01.08.2018, провести перерахунок з 01.01.2018 року відсутні законні підстави (а.с. 17).

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права, та надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує наступне.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (у редакції, чинній на момент призначення позивачеві довічного грошового утримання) визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується пенсія або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання.

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Тобто, у питаннях визначення розмірів суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання норми Закону № 2453-VI зберігають чинність, а позивач має право на перерахунок раніше призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, у тому числі у зв'язку зі збільшенням посадового окладу.

Відповідно до статті 133 вказаного Закону № 2453-VI суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Аналогічні правові норми закріплені у Законі України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, який набрав чинності 30 вересня 2016 року і діяв на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про перерахунок призначеного його довічного грошового утримання.

Спеціальними нормами закону, який регулює питання призначення щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, чітко визначено склад суддівської винагороди, який враховується при обчисленні щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, до якого не входить матеріальна допомога на оздоровлення.

Отже, відповідачем перерахунок щомісячного грошового утримання позивачу за результатами розгляду його заяви проведено з 01.08.2018, а не з 01.01.2018.

Правомірність такого перерахунку відповідач обґрунтовує тим, що оскільки Закон України від 15.05.2018 № 2415- VIII "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" набрав чинності з 22.07.2018, перерахунок щомісячного грошового утримання позивачці слід здійснювати з 01.08.2018.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини").

У даному випадку легітимні сподівання позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання у більшому розмірі з 01.01.2018 передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином, на них поширюється режим "існуючого майна".

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35).

За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

Отже, законне сподівання на те, що положення певного нормативно-правового акта будуть застосовані до тих чи інших правовідносин, не може перебувати поза зв'язком з дією такого нормативно-правового акта в часі.

Суд зазначає, що 21 липня 2018 року опубліковано Закон України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав".

Цим законом внесено зміни до Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", зокрема в абзаці другому пункту 3 розділу ІІ слово та цифри "1600 гривень" замінено словами та цифрами "прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року".

Отже, дію цього Закону поширено на правовідносини, що виникли до набрання чинності цим нормативно-правовим актом, а саме: починаючи з 01 січня 2017 року.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року встановлено у розмірі 1600 гривень.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2018 року становить 1762 гривні.

З огляду на зазначене, з 01 січня 2018 року посадовий оклад суддів встановлюється, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 гривні, а тому саме з цієї дати зміна грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, є підставою для проведення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Підтвердженням застосування для визначення суддівської винагороди працюючим суддям нової розрахункової величини з 1 січня 2018 року є довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 14.08.2018 № 5/1199/2018 (а.с. 18, 47).

Оскільки в зазначеній довідці чітко визначена дата, з якої зроблено перерахунок суддівської винагороди - з 01.01.2018, відповідно до положень рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 у справі № 4-рп/2016, частини третьої статті 141 Закону України Про судоустрій і статус суддів у редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, частини четвертої статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів № 1402-VІІІ, перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (позивача) відповідач повинен був здійснити з дати збільшення розміру суддівської винагороди працюючих судів, тобто також з 01.01.2018.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідачем неправомірно та на власний розсуд було витлумачено норми Закону України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" та протиправно відмовлено в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, призначеного судді у відставці ОСОБА_1, на підставі довідки апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 № 5/1199/2018 станом на 01.01.2018.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24.04.2015р. за заявою №38667/06 у справі "Будченко проти України" наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10.03.2011р. у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

У даному випадку мова йде не про додаткові доплати, а про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці у встановленому Законом розмірі.

У рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006р. за заявою №31443/96 у справі "Броньовський проти Польщі" зазначив, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Відповідно до Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР 9.10.1973р. №2148, чинного на підставі п.1 розділу XV Конституції України, передбачено наступне.

У ст.4 зазначено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають, що відносно користування тими правами, що їх та чи інша держава забезпечує відповідно до цього Пакту, дана держава може встановлювати тільки такі обмеження цих прав, які визначаються законом, і лише остільки, оскільки це є сумісним з природою зазначених прав, і виключно з метою сприяти загальному добробуту в демократичному суспільстві.

У ст. ст. 6, 9 Пакту вказано, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

З наведеного випливає, що соціальні права людини і громадянина включають трудові права та право на соціальний захист. Аналогічне розмежування йде і в Конституції України у статтях 43 та 46 відповідно.

Зокрема, відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, невиплата позивачеві щомісячного довічного грошового утримання у більшому розмірі з 01.01.2018, у розумінні "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та за практикою Європейського Суду з прав людини, становить втручання у право позивача на мирне володіння майном.

Посилання відповідача на відсутність порядку виплати заборгованості з нарахованої пенсії, не відповідають вимогам чинного законодавства, що суперечить статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України", враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що суддівська винагорода регулюється виключно Законом № 2453-VI, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості суддям у відставці, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

При розгляді справи Кечко проти України (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 Бурдов проти Росії).

Тобто, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Крім того, посилання відповідача на постанову Правління Пенсійного фонду України від 13.12.2018 № 27-1 (далі - постанова № 27-1), в якій зазначено, що з 01.01.2019 фінансування пенсійних виплат отримувачів пенсій, які обліковуються в УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, проводиться головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, є незмістовним з таких підстав.

Постанова № 27-1 не пройшла державної реєстрації, передбаченої для всіх нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів відповідно до статті 117 Конституції України, Указу Президента України від 03.10.1992 №493/98 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 й Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 №34/5.

Відповідно до пункту 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731 (надалі - Положення №731), державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти будь-якого виду (постанови, накази, інструкції тощо), якщо в них є одна або більше норм, що:

а) зачіпають соціально-економічні, політичні, особисті та інші права, свободи й законні інтереси громадян, проголошені й гарантовані Конституцією та законами України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, міжнародними договорами України, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та acquis communautaire, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, встановлюють новий або змінюють, доповнюють чи скасовують організаційно-правовий механізм їх реалізації;

б) мають міжвідомчий характер, тобто є обов'язковими для інших міністерств, органів виконавчої влади, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, що не входять до сфери управління органу, який видав нормативно-правовий акт.

Пунктом 15 Положення №731 встановлено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади направляють для виконання нормативно-правові акти лише після їх державної реєстрації та офіційного опублікування.

У разі порушення зазначених вимог нормативно-правові акти вважаються такими, що не набрали чинності, і не можуть бути застосовані.

Постанова № 27-1 була прийнята Правлінням Пенсійного фонду України з метою забезпечення стабільного фінансування та виплати пенсій, відповідно до Положення про Пенсійний фонд України.

Таким чином, відповідно до норм Положення №731 Постанова № 27-1 має міжвідомчий характер, у зв'язку з чим повинна була пройти обов'язкову державну реєстрацію та офіційне опублікування. Оскільки такої процедури виконано не було, посилання Відповідача на вказану Постанову № 27-1 є незмістовне та нормативно не обґрунтовано.

Крім того суд зазначає, що дана постанова не містить у собі прямого посилання на те, що з 01.01.2019 фінансування пенсійних виплат отримувачів пенсій, які обліковуються в УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, проводиться головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, як це зазначив відповідач у своєму відзиву, а лише містить у собі вимогу до начальників головних управлінь перелічених областей забезпечити у порядку, встановленого законом, укладання договорів з ПАТ "Укрпошта" та банками, уповноваженими на право виплати пенсій через поточні рахунки одержувачів.

Таким чином у відповідача відсутні підстави для невиплати заборгованості з довічного грошового утримання судді у відставці позивачу, яка виникла у зв'язку з перерахунком такого утримання.

Щодо доводів представника відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що про порушення свого права позивач дізнався після одержання відповіді УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 11.01.2019 № 493/02-22 з повідомленням про відмову в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018, тобто позивачем дотримано строк звернення до суду, визначений частиною другою статті 122 КАС України.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб'єктом владних повноважень своїх обов'язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб'єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов'язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб'єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Позивач просить суд, зокрема, визнати протиправною бездіяльність УПФУ в м. Сєвєродонецьку Луганської області, яка полягає у відмові в перерахунку та виплаті довічного грошового утримання судді у відставці.

Як вже вище вказано, судом встановлено, що перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу, повинен бути здійснений з 01.01.2018.

В свою чергу, такий перерахунок відповідачем було здійснено з 01.08.2018.

Тобто, фактично відповідач не відмовляв у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивачу, а лише здійснив такий перерахунок з порушенням вимог законодавства.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об'єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимоги про зобов'язання відповідача зробити на користь позивача перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 відповідно до довідки Апеляційного суду Луганської області від 14.08.2018 та виплатити з урахуванням різниці, яка була виплачена в цей період, без застосування законодавства в сфері внутрішньо переміщених осіб, негайно після проголошення судового рішення, то вона, на думку суду, у повній мірі охоплюється зобов'язанням відповідача здійснити перерахунок позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 та виплати вказаного перерахунку за період з 01.01.2018 по 30.09.2018. Відповідно, додаткового зобов'язання не потребує.

За встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з обранням належного способу захисту порушеного права позивача, а саме прийняти рішення про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не здійснення перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 по 31.07.2018 та зобов'язати відповідача провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 по 31.07.2018 та виплатити заборгованість.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Частиною другою статті 8 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

На думку суду, наведені норми, що дають право зменшити, відстрочити або звільнити від сплати судового збору, враховуючи майновий стан особи, насамперед стосується сторін соціально вразливої верстви населення з метою вільного їх доступу до правосуддя.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів щодо: звернення до відповідних органів з запитом на фінансування витрат на сплату судового збору, виділення асигнувань для оплати судового збору; отримання відмови у виділенні грошових коштів на відповідні цілі; можливості сплати судового збору у майбутньому за рішенням суду тощо.

Обмежене фінансування бюджетної установи, що діє як суб'єкт владних повноважень, не є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від сплати.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог частини третьої статті 9 Закону України "Про судовий збір" кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. Судовий збір є джерелом фінансового забезпечення судової системи із цільовим його спрямовуванням виключно на потреби судочинства.

Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Суд наголошує на важливості судового збору, як елементу забезпечення незалежності судової влади, що складає основу справедливого і неупередженого правосуддя.

Таким чином, посилання відповідача на відсутність коштів на сплату судового збору є необґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією № 74 від 18.01.2019 (а.с. 3).

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь позивача в розмірі 768,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 32, 77, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо не здійснення перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01.01.2018 по 31.07.2018 включно на підставі заяви від 23 серпня 2018 року та довідки апеляційного суду Луганської області № 5/1199/2018 від 14.08.2018.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код: 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, будинок 9) провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) з 01.01.2018 по 31.07.2018, в розмірі 90% від суддівської винагороди, відповідно до заяви від 23 серпня 2018 року та довідки апеляційного суду Луганської області від 5/1199/2018 від 14.08.2018 та виплатити заборгованість, що утворилась за період з 01.01.2018 по 31.07.2018, з урахуванням різниці, яка була виплачена у цей період.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код: 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, будинок 9) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) заборгованість з доплати, що виникла внаслідок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року, у розмірі 5452,92 грн (п'ять тисяч чотириста п'ятдесят дві гривні 92 коп).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код: 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська обл., місто Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, будинок 9) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається через Луганський окружний адміністративний суд.

З дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Ірметова