Справа № 420/6217/18
Суддя: Іванов Е. А.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року м. Одеса Справа № 420/6217/18

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А.,

за участю: секретаря Ягенської К.О., позивачаАндрєєвої Н.І., представників: позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати заборгованості пенсії та зобовязання виплатити заборгованість з невиплаченої пенсії за період з 01.06.2018 року по 30.09.2018 року в сумі 13501,32 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач мешкає за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.11.2014 року №, та знаходиться на обліку у відповідача та отримував пенсійні виплати до 01.06.2018 року. З цього моменту до отримання інформації про підтвердження фактичного місця проживання, виплату пенсії було призупинено. 22.06.2018 року, позивач звернувся із заявою до Управління пенсійного фонду в Одеській області про поновлення виплати пенсії. Розпорядженням Управління пенсійного фонду в Одеській області від 02.07.2018р. виплату пенсії поновлено з 01.06.2018 року. Розмір пенсії за місяць складає 3375,33 грн.. Згідно листа Головного Управління пенсійного фонду України в Одеській області борг по пенсійним виплатам за період з 01.06.2018 року по 31.07.2018 у сумі 6750,66 грн., повинен бути виплачений після прийняття окремого порядку.

Пенсія за серпень 2018 року в розмірі 3375,33 грн. нарахована для виплати в серпні 2018. Але станом на 24.10.2018 р., як повідомлено Суворовським об'єднаним Управлінням пенсійного фонду у м. Одесі, заборгованість нарахованої, але невиплаченої пенсії позивача за період з 01.06.2018 р. по 30.09.2018 р. складає 13501,32 грн., яка буде виплачена в разі відповідного фінансування. Позивач вважає, протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості пенсії у сумі 13501,32 грн. за період з 01.06.2018р. по 30.09.2018р., оскільки відсутні підстави для невиплати пенсії за вказаний період.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, який мотивований тим, що згідно ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.07.2003 (в редакції від 31.08.2018) (далі - Закон 1058) пенсія виплачується щомісяця за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій або через банківську установу. Оскільки позивач має статус внутрішньо переміщеної особи для нарахування та виплати їй пенсії застосовується Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яким визначено механізм здійснення контролю за проведенням виплати внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. За відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження. У разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не з'явилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів з'явитися для проходження фізичної ідентифікації. Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Держприкордонслужба протягом п'яти робочих днів безоплатно подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення на його запит інформацію про виїзд внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, із зазначенням кількості днів такої відсутності протягом 90 днів, які передують даті подання відповідного запиту. За наявності підстав для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", що підтверджується письмовою інформацією Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Національної поліції, ДМС, Мінфіну, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських об'єднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам, керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення приймає рішення про скасування такої довідки. У день прийняття рішення про скасування довідки керівник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення припиняє призначені структурним підрозділом з питань соціального захисту населення соціальні виплати такій особі та інформує про прийняте рішення органи, що здійснюють соціальні виплати, які припиняють соціальні виплати такій особі до прийняття остаточного рішення комісією. Згідно п. 12 вказаного Порядку соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Ухвалою суду від 04.12.2018 року позов залишений без руху.

Ухвалою суду від 19.12.2018 року відкрито провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову та наявності підстав для його задоволення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до Управління 28.11.2014 щодо переведення її пенсійної справи за фактичним місцем проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2.

Розпорядженням Управління від 10.03.2015 електронну пенсійну справу прийнято на облік з 01.01.2015. При страховому стажі 37 років 06 місяців 3 дні та середньомісячній заробітній платі 2654,80 грн., розмір пенсії становив 1790,70 грн.

Під час розгляду вищевказаної заяви були розглянуті документи, які надавались при зверненні, а саме:

копія паспорта та ідентифікаційного коду; копія пенсійного посвідчення;

копія довідки від 14.11.2014 № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів антитерористичної операції.

Позивач 27.10.2017 звернулась до Управління із заявою про зміну фактичного місця проживання та надала нову довідку від 24.10.2017 № 728 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи.

Як зазначено в листі ПФУ від 14.08.2018 року №АН-8377048 з 01 червня 2018 року виплату пенсії позивачу було призупинено у зв'язку з надходженням інформації про відсутність позивача за адресою, яка зазначена у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Управління при цьому керувалось підпунктом 5 пункту 12 „Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам зі місцем їх фактичного проживання/перебування", якій було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016.

Відповідно до п. п.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

При цьому, відповідачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_3.

Та навпаки з копії пенсії справи, яка знаходиться в матеріалах справи вбачається, що факт проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 підтверджено (а.с. 82, 87).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" було затверджено новий порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та новий порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат вище зазначеним особам. Згідно з новим Порядком рішення щодо призначення пенсії, припинення або поновлення пенсії приймає Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Для розгляду на Комісію структурний підрозділ з питань соціального захисту населення надає подання, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Після отримання заяви, органи Пенсійного фонду, надають списки осіб які надали заяви до структурного підрозділу соціального захисту населення для проведення перевірки достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

За результатами проведення перевірки структурним підрозділом соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально побутових умов сімї, та готується подання щодо призначення відновлення соціальних виплат на Комісію.

За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально - побутових умов Комісія приймає рішення про призначення відновлення пенсії або відмову в призначенні відновленні пенсії, копія якого, не пізніше наступного робочого дня після прийняття рішення, надсилається органу що здійснює виплати.

На підставі отриманого рішення Пенсійний фонд призначає, відновлює пенсійну виплату внутрішньо переміщеній особі, або припиняє виплату пенсій в разі відмови в призначенні або поновленні виплати пенсії.

На підставі особистої заяви позивача від 22.06.2018 та листа Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 25.06.2018 № 84/14-01-31, розпорядженням Управління від 07.07.2018 нарахування пенсії поновлено з червня 2018 року.

22.08.2018 позивач звернулась до Управління із заявою щодо поновлення виплати пенсії з 01.08.2018.

Розпорядженням Управління нарахування пенсії поновлено з 01.08.2018 на підставі довідки Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 21.09.2018 № 13 8/14/01 -31.

Згідно матеріалів справи за період з 01.06.2018 по 01.09.2018 сума нарахованої, але не виплаченої пенсії складає 13501,32 грн.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

У преамбулі Закону України «Про пенсійне забезпечення» зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Стаття 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлює, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

У преамбулі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідно ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Стаття 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» закріпляє право громадян України на отримання пенсій.

Статтею 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено виключний перелік підстав для припинення пенсії, а саме: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості: 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд: 5) в інших випадках, передбачених законом.

Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначається, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що призначення, виплата, припинення пенсійних виплат, у тому числі і внутрішньо-переміщеним особам, має здійснюватися виключно на підставі норм Законів щодо пенсійного забезпечення на рівні з іншими громадянами України.

Статтею 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Відповідно до практики Конституційного Суду України, який розглянувши справу №1-32/2009 від 7 жовтня 2009 року. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (...). Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія. - в Україні чи за її межами. Таким чином, за аналогією, так само не може бути обмежено право на отримання пенсії особі незалежно від місця проживання в Україні.

Всупереч зазначеному рішенню КСУ, а також Конституції і законам України, відповідач позбавив позивача права на отримання пенсії з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України, проте доказу того, що позивач змінювала місце проживання, або не проживає за зазначеною адресою матеріали справи не містять.

Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискримінація щодо виплати пенсії і інших соціальних виплат за ознакою місця проживання суперечить Конвенції. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенції та практику Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пічкур проти України», суд зазначив, що обмеження на отримання пенсії залежно від місця проживання є порушенням статті 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі -Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Також, за правовою позицією Європейського Суду з прав людини право на соціальні виплати є майновим правом, передбаченим статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (рішення у справі «Хонякіна проти Грузії». № 17767/08. пункт 72, від 19 червня 2012 року).

Тобто, виплати повинні здійснюватися беззаперечно і їх припинення можливо лише за передбачених законодавцем правових підстав.

Крім того, пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 Конституції України, не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином суд доходить висновку, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, позивачу незаконно не виплачувалась пенсія з 01.06.2018 року по 30.09.2018 року.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду від 03.05.2018р. у справі №805/402/18.

При цьому вищевказаний висновок Верховного Суду в силу ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Згідно ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах субєкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст. 2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ч. 3 ст. 7, ст.ст.9, 139, 241-246 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі щодо невиплати заборгованості пенсії ОСОБА_3 за період з 01.06.2018 року по 30.09.2018 року.

Зобовязати Суворовське обєднане управління Пенсійного фонду України в м.Одесі (код 20987385 м.Одеса вул.Чорноморського козацтва 95) виплатити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 АДРЕСА_2) заборгованість з невиплаченої пенсії за період з 01.06.2018 року по 30.09.2018 року в сумі 13501,32 грн.

Стягнути з Суворовського обєднаного управління Пенсійного фонду України в м.Одесі на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн., сплачені по квитанції 0.0..1. від 29.11.2018року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст..255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Пятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з урахуванням положень п.15-5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Іванов Е.А.

.