Справа № 826/10196/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Славкіної Марини Анатоліївни на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення і виклику сторін рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ОСОБА_5, про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_3 (далі - Позивач, ОСОБА_3) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Костенка Ігоря Івановича (далі - Відповідач-1, Уповноважена особа), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Відповідач-2, Фонд), третя особа - ОСОБА_5 (далі - Третя особа, ОСОБА_5), в якому просив:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи щодо проведення операції з безготівкового перерахунку (повернення) грошових коштів ОСОБА_3 в сумі 200 000,00 грн. з карткового рахунку НОМЕР_1 ПАТ "КБ "Хрещатик" на рахунок НОМЕР_2, належного ОСОБА_5, у ПАТ "КБ "Хрещатик";

- визнати правомірним безготівковий переказ грошових коштів 04.04.2016 року в сумі 200 000,00 грн. ОСОБА_5 з рахунку НОМЕР_2 (ПАТ "КБ "Хрещатик"), згідно з договором позики від 28.03.2016 на рахунок НОМЕР_1 (ПАТ "КБ "Хрещатик") ОСОБА_3, згідно з меморіальним ордером №3907 від 04.04.2016 року;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Костенка Ігоря Івановича провести операцію з безготівкового перерахування (переказу) грошових коштів в сумі 200 000,00 грн. з рахунку НОМЕР_2 ОСОБА_5 у ПАТ "КБ "Хрещатик" на рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_3 в ПАТ "КБ "Хрещатик", відповідно до меморіального ордеру №3907 від 04.04.2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Костенка Ігоря Івановича щодо не включення ОСОБА_3 до переліку вкладників ПАТ "КБ "Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за договором №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної карти від 03.04.2016 року;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Костенка Ігоря Івановича включити ОСОБА_3 до переліку вкладників ПАТ "КБ "Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за договором №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної карти від 03.04.2016 року;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Костенка Ігоря Івановича подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_3, як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ "КБ "Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, за договором №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної карти від 03.04.2016 року;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб включити ОСОБА_3 до Загального реєстру вкладників ПАТ "КБ "Хрещатик", які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії Уповноваженої особи щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у частині не включення ОСОБА_3;

- зобов'язано Уповноважену особу включити інформацію про ОСОБА_3 до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, згідно з договором №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної карти від 03.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ "Банк "Хрещатик".

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що в силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду не наділена повноваженнями вирішувати питання щодо віднесення правочинів, укладених між фізичними особами, до нікчемних, а приписи ст. 38 даного Закону можуть бути застосовані виключно за наслідками звернення Фонду до суду з позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Крім того, підкреслив, що за своєю правовою природою операція з перерахування коштів не є правочином. Зауважив, що матеріалами справи підтверджується статус ОСОБА_3 як вкладників ПАТ «Банк «Хрещатик».

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд підкреслив, що заявлені до Фонду позовні вимоги є передчасними з огляду на ненадання Уповноваженою особою додаткової інформації про Позивача як вкладника ПАТ «Банк «Хрещатик».

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач-1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. При цьому наголошує на тому, що Позивач не є вкладником у розумінні Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки договір про відступлення права вимоги є формою зміни кредитора у зобов'язанні, у той час як можливості зміни власника рахунку не передбачено.

Після усунення визначених в ухвалі від 26.12.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 20.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, який за своїм змістом збігається з позицією суду першої інстанції, Позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У межах встановлених судом строків відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.11.2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог не є предметом апеляційного оскарження, судова колегія вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги Уповноваженої особи.

Крім того, від представника ОСОБА_3 19.02.2019 року надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з його перебуванням в іншому судовому засіданні за межами міста Києва.

Розглянувши подану заяву, судова колегія прийшла до висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

Разом з тим, викладені у заяві про відкладення розгляду справи причини неможливості явки представника Позивача у судове засідання судова колегія не може визнати поважними з огляду на те, що, по-перше, інтереси ОСОБА_3 в суді може представляти як він особисто, так і будь-яка інша уповноважена належним чином на це особа, по-друге, доказів неможливості участі представника у судовому засідання не надано, по-третє, обов'язковою участь у судовому засіданні учасників справи не визнавалася.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 309 КАС України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

За таких обставин, зважаючи на відсутність підстав для визнання поважними викладених у клопотаннях причин для відкладення розгляду справи, а також зважаючи на визначені ст. 309 КАС України строки її розгляду, судовою колегією відмовлено у задоволенні поданої заяви.

Відтак, учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно зашити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що між ОСОБА_5 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір позики від 28.03.2016 року №б/н (а.с. 49-50), за умовами якого Позикодавець надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., а останній зобов'язується повернути таку саму суму коштів до 25.03.2017 року.

Крім того, матеріали справи свідчать, що між ПАТ «КБ «Хрещатик» (Банк) та ОСОБА_3 (Клієнт) 03.04.2016 року укладено договір №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки (а.с. 34-39).

Згідно довідки від 24.05.2016 року №47/4-41-06-452 (а.с. 46), виписки по особовому рахунку НОМЕР_2 від 23.05.2016 року (а.с. 53) та меморіального ордеру від 04.04.2016 року №3907 (а.с. 51) кошти в сумі 200 000,00 грн. були зараховані на картковий рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_2.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.04.2016 року № 234 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «КБ «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05.04.2016 року №463 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», згідно якого призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження тимчасового адміністратора ПАТ «КБ «Хрещатик», визначені статтями 37-39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Костенку Ігорю Івановичу строком на один місяць з 05.04.2016 року до 04.05.2016 року включно.

У подальшому, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.04.2016 року № 560 продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» з 05.05.2016 року до 04.06.2016 року включно. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження Уповноваженої особи.

Уповноваженою особою 24.05.2016 року складено та направлено на адресу ОСОБА_3 лист №41/3-12/2827 з повідомленням про нікчемність правочинів, в якому зазначено, що операція з безготівкового перерахування грошових коштів 04.04.2016 року з рахунку ОСОБА_5 на рахунок Позивача НОМЕР_2 в сумі 200 000,00 грн. є нікчемним правочином на підставі п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (а.с. 47-48).

Постановою Правління Національного банку України від 02.06.2016 року №46-рш відкликано банківську ліцензію та вирішено ліквідувати ПАТ «КБ «Хрещатик».

06.06.2016 року згідно рішення виконавчої дирекції Фонду № 913 від 03.06.2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та призначено Уповноваженою особою Костенка І.І. із делегуванням останньому повноважень ліквідатора банку строком на два роки.

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Уповноваженої особи із заявою про включення останнього до переліку вкладників ПАТ «КБ «Хрещатик», які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (а.с. 54).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 2, 26, 27, 36, 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. ст. 1, 5, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 202, 228, 319, 1062 Цивільного кодексу України, а також ряду підзаконних актів та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 04.07.2018 року у справі №826/1476/15, суд першої інстанції прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів неможливості направлення Уповноваженою особою інформації про рахунок ОСОБА_3, за яким останній має право на відшкодування коштів за вкладами у ПАТ «КБ «Хрещатик» за рахунок Фонду.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон).

Частиною першою статті 3 Закону визначено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

За правилами частин першої-третьої статті 27 Закону передбачено, що уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Нарахування відсотків за вкладами припиняється в останній день перед початком процедури виведення Фондом банку з ринку (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - у день прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку).

Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, з визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника.

Згідно ч. 5 ст. 27 Закону протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Приписи ч. 6 ст. 27 Закону визначають, що Уповноважена особа Фонду протягом одного робочого дня (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 15 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4-11 частини четвертої статті 26 цього Закону.

Відповідно до пунктів 3-5 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 року № 14 (далі - Положення № 14) перелік складається станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Визначений у Переліку залишок гарантованої суми надається з урахуванням розрахункових сум, сплачених вкладнику протягом дії тимчасової адміністрації у неплатоспроможному банку.

Якщо вкладник не отримав свої вклади у межах суми граничного розміру відшкодування протягом дії тимчасової адміністрації, така сума відшкодування включається до Переліку.

До Переліку не включаються: інформація про вкладників, які отримали всю належну їм гарантовану суму відшкодування під час дії тимчасової адміністрації; інформація про вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до частини четвертої статті 26 Закону; записи, що повернуті банку для доопрацювання як помилкові, - до усунення помилок.

Перелік та переліки вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом, подаються до Фонду на паперових та електронних носіях разом із супровідним листом: на паперових носіях - пронумеровані, прошиті, складені в алфавітному порядку за прізвищами та засвідчені підписом уповноваженої особи Фонду і відбитком печатки банку, що ліквідується; на електронних носіях - у csv файлі.

Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Інформація про вкладника в Переліку має забезпечувати можливість його ідентифікації відповідно до законодавства.

Файл csv формується за структурою інформаційного рядка файла «Перелік вкладників» (додаток 9) та за правилами формування csv файлів (додаток 10).

Протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Додаткова інформація надається окремими файлами залежно від її типу.

Як передбачено у пунктах 2, 3 розділу IV Положення №14, Фонд складає на підставі Переліку загальний Реєстр вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду (з урахуванням обмежень, визначених уповноваженою особою Фонду відповідно до частини другої статті 38 Закону), за формою, наведеною у додатку 11 до цього Положення (далі - Загальний Реєстр).

Протягом трьох робочих днів (у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», - протягом 20 робочих днів) з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду Переліку.

Загальний Реєстр складається на паперових та електронних носіях.

Загальний Реєстр на паперових носіях (пронумерованих, прошитих) підписується відповідальною особою, яка його склала, та засвідчується підписом директора-розпорядника та відбитком печатки Фонду, на електронних носіях - у csv файлі. Дані на паперових та електронних носіях повинні бути ідентичними.

Файл csv формується за структурою інформаційного рядка файла «Загальний Реєстр» (додаток 12) та за правилами формування csv файлів (додаток 10).

Наведені норми законодавства вказують, що процедура визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, включає такі етапи: 1) складення уповноваженою особою Фонду переліку вкладників та визначення розрахункових сум відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду; 2) передача уповноваженою особою Фонду сформованого переліку вкладників до Фонду; 3) складення Фондом на підставі отриманого переліку вкладників Загального Реєстру; 4) затвердження виконавчою дирекцією Фонду Загального реєстру.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Приписи ч. 3 ст. 38 Закону визначають, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Наведене дає підстави для висновку про наявність в Уповноваженої особи, а у подальшому у Фонду обов'язку забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті, а також права на вчинення дій щодо повідомлення осіб про нікчемність договорів і застосування наслідків їх нікчемності.

Разом з тим, аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що дане право не є абсолютним, а кореспондується з обов'язком встановити перед прийняттям рішення обставини, з якими Закон пов'язує нікчемність правочину, тобто саме по собі твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно у даному випадку нівелюється протилежним твердженням вкладника про дійсність вкладу.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне наголосити на тому, що, як вірно підкреслив суд першої інстанції, Законом до переліку нікчемних правочинів віднесені саме правочини, що вчинені (укладені) безпосередньо банком. Водночас, щодо правочинів (у тому числі договорів), які укладені між фізичними чи юридичними особами - Уповноважена особа відповідною компетенцією не наділена.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, врегульовані цивільним законодавством, положення якого не можуть бути застосовані комісією банку чи уповноваженою особою Фонду при вирішенні питання щодо віднесення правочинів до нікчемних для розширення переліку підстав нікчемності, визначених у частині третій статті 38, а також у частині 3 статті 36 Закону. Про це зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі №826/1476/15.

Як було встановлено раніше, підставою для нікчемності правочину у вигляді операції безготівкового перерахування грошових коштів 04.04.2016 року з рахунку ОСОБА_5 на рахунок ОСОБА_3 Уповноваженою особою було визначено п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону.

Разом з тим, на переконання судової колегії, умовою застосування п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону при встановленні нікчемності правочину є мета надання окремим кредиторам переваг, прямо не встановлених для них законодавством. Однак, одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах 200 000,00 грн. прямо встановлена законодавством України, а тому посилання на п. 7 ч. 3 ст. 38 вказаного Закону не є належною підставою транзакції з перерахування коштів між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 нікчемною.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що платіжні операції по перерахуванню коштів з рахунку однієї особи на рахунок Позивача не є правочинами між банком та ОСОБА_3 в силу положень ст. 202 ЦК України.

Як вірно зауважив Окружний адміністративний суд міста Києва, здійснюючи операції з перерахування коштів, банк не вчиняє окремі правочини, а виконує свої зобов'язання з обслуговування клієнтів банку, передбачені ЦК України, Законом України «Про банки і банківську діяльність», Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 року №492, та договорами з відповідними клієнтами банку.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Відповідно до п. п. 1.15., 1.23, 1.24 ст. 1 даного Закону переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою; ініціатор - особа, яка на законних підставах ініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа на переказ або використання електронного платіжного засобу; отримувач - особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі.

Приписи абз. 2 п. 1.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України №22 від 21.01.2004 року (далі - Інструкція №22), визначають, що банк не має права визначати та контролювати напрями використання коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися коштами на власний розсуд.

Пунктом 1.7. Інструкції №22 визначено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Частиною 5.2 статті 5 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що операція з перерахування коштів на рахунок Позивача не належить до правочинів, передбачених ч. 2 ст. 38 Закону, які можуть бути перевірені Уповноваженою особою на предмет їх нікчемності та як наслідок визнані нікчемними. Водночас, правова оцінка доводів, які можуть вказувати на недійсність правочину з інших підстав, ніж у зв'язку з його нікчемністю, не може бути надана під час розгляду та вирішення даної справи, оскільки юрисдикція адміністративних судів не поширюється на вирішення спорів про визнання договору недійсним.

Відповідно до п. 22.4 ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

За правилами п. 30.1 ст. 30 вказаного Закону переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, було вірно встановлено судом першої інстанції, а також не спростовується Апелянтом, згідно довідки від 24.05.2016 року №47/4-41-06-452 (а.с. 46), виписки по особовому рахунку НОМЕР_2 від 23.05.2016 року (а.с. 53) та меморіального ордеру від 04.04.2016 року №3907 (а.с. 51) кошти в сумі 200 000,00 грн. були зараховані на картковий рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_2.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Приписи п. 3 ч. 1 ст. 2 Закону визначають вклад як кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вкладником є, зокрема, фізична особа, яка уклала договір банківського рахунку, кошти на який залучені банком від вкладника або надійшли на рахунок вкладника.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що у межах спірних правовідносин ОСОБА_3 є вкладником ПАТ «КБ «Хрещатик», а відтак має право на відшкодування коштів за ним за рахунок Фонду. При цьому колегія суддів вважає за необхідне підкреслити, що договір №1F0083/2 про відкриття та обслуговування поточного рахунку фізичної особи з видачею платіжної картки, укладений Позивачем з ПАТ «КБ «Хрещатик», Уповноважена особа не відносить до нікчемних.

Посилання Апелянта на те, що ОСОБА_3 не є вкладником у розумінні Закону, оскільки за договором про відступлення права вимоги не набуває такого статусу, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки таке твердження не охоплюється предметом розгляду даної справи, а наявні у в її матеріалах документи безумовно свідчать про те, що між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладався договір про відступлення права вимоги.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено основні положення щодо власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

У статті 3 ЦК України серед засад цивільного законодавства закріплена неприпустимість позбавлення права власності (пункт 2 частини першої), хоча власник може вимагати усунення й тих порушень, що не призвели до позбавлення права власності. Відповідно до статті 321 ЦК України зміст непорушності права власності охоплює також заборону обмеження в його здійсненні.

Важливою гарантією права приватної власності є конституційне закріплення, що «примусове відчуження об'єктів приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього повного відшкодування їхньої вартості» (частина п'ята статті 41 Конституції України). Конституційний принцип непорушності права власності проявляється як засада впевненості власника у стабільному становищі у якому він перебуває і яке гарантовано йому державою з усім комплексом відповідних засобів, які остання для цього застосовує.

Дотримання прав вкладників банків передусім проявляється в законодавчих гарантіях повернення всієї суми вкладу та процентів на неї або доходів у іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором банківського вкладу (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). У разі визнання банку неплатоспроможним гарантією забезпечення прав вкладників є поетапне відшкодування, в порядку передбаченому законом, суми за вкладом: Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку; у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, в порядку загальних правил відшкодування за процедурами ліквідації.

Правова позиція у спірних правовідносинах узгоджується з висновками Верхового Суду щодо застосування норм права, викладеними у постанові від 23.10.2018 року у справі №804/6992/15.

Крім того, згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.07.2018 року у справі № 826/1476/15, якщо внаслідок проведених операцій Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не банку, завдані збитки (штучно збільшена сума гарантованих державою виплат), то ст. 38 Закону № 4452-VI не може бути застосована, а Фонд має звертатися до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України. Лише за наявності рішення суду можна застосовувати до позивача будь-які наслідки недійсності нікчемного правочину за цією статтею.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає обґрунтованим твердження суду першої інстанції, що право особи у межах спірних правовідносин може бути захищене шляхом визнання протиправними дій Уповноваженої особи щодо формування повного переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у частині не включення до нього ОСОБА_3

При цьому, приписи п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону передбачають складення переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками Окружного адміністративного суду міста Києва, що належним і достатнім способом захисту права Позивача є зобов'язання Уповноваженої особи включити інформацію про ОСОБА_3 до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

З урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про часткову обґрунтованість заявлених до Уповноваженої особи позовних вимог.

Водночас, що стосується позовних вимог до Відповідача-2, судовою колегією враховується, що, як було зазначено вище, в силу приписів Положення №14 затвердження реєстру відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відбувається на підставі переліку, сформованого Уповноваженою особою Фонду.

Зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді та ч. 2 ст. 2 КАС України випливає, що перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень адміністративний суд не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими ст. 2 КАС України.

Разом з тим, оскільки Уповноваженою особою не надано Фонду додаткової інформації про Позивача як вкладника ПАТ «КБ «Хрещатик», підстави для зобов'язання Фонду внести такі зміни до загального реєстру вкладників відсутні, адже захисту підлягають виключно порушені права особи.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» Славкіної Марини Анатоліївни - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 20» лютого 2019 року.