Справа № 620/3877/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 року м. Чернігів Справа № 620/3877/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ст. 229 КАС України, справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

Громадянин ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 (через уповноваженого представника) 22.11.2018 (відповідно до відбитку штампу на конверті) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (далі УДМСУ у Чернігівській області), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 25.10.2018 №95 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту;

- зобовязати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскільки існує ризик його переслідування в Алжирі за відмову служити в армії, а також за порушення звичаєвого права та визнання себе батьком дитини від громадянки іншої держави, яка сповідує іншу релігію, він може бути підданий репресії у країні громадянської належності. Крім того, у Алжирі стало небезпечно жити, тому що армія фактично обєднана з поліцією та має широкі, нічим не обмежені повноваження. Так, відбуваються переслідування родин чи навіть цілих поселень з особами, що вступили у конфронтацію з діючою владою, у тому числі і його родини.

Ухвалою судді від 20.12.2018 поновлено позивачу строк на звернення до суду з позовом та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також установлено відповідачу 15-денний строк для надання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 15.01.2019 клопотання представника відповідача задоволено, вирішено проводити розгляд справи №620/3877/18 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача в судове засідання не прибув, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у встановлений ухвалою суду строк надав відзив на позов, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та зазначив, що побоювання ОСОБА_2 стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер та свідчать про те, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, а тому відсутні підстави для надання йому додаткового захисту. Крім того, позивач не надав відомостей у достатньому обсязі щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а виїзд останнього з Алжиру через причини особистого характеру не дозволяють відносити його до категорії «біженець».

Також, відповідно до наданого клопотання, розгляд справи просить проводити без його участі.

21.01.2019 від представника позивача надійшли заперечення на відзив, у яких він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 (15.09.1987 р.н.) є громадянином ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки, що підтверджується паспортом №9998599 (а.с. 60-62).

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 08.01.2013 по 17.09.2013 позивач перебував на території України на підставі візи - навчався на підготовчому відділенні Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту (а.с. 63-64, 71-72, 98-104). ОСОБА_2 легально покинув територію ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки 08.04.2014 та прибув на територію України повітряним транспортом на підставі короткострокової візи.

03.04.2017 за порушення правил перебування на території України Чечелівським РВ у м. Дніпро Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення №4 про примусове повернення позивача за межі України та зобовязано ОСОБА_2 залишити територію України в строк до 02.05.2017 (а.с. 105).

Надалі, постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2017 у справі №201/16664/17 ОСОБА_2 примусово видворений за межі території України із поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, Державної міграційної служби України.

04.10.2018, перебуваючи у Чернігівському ПТПІ, позивач звернувся до УДМСУ у Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43-52).

У звязку із наведеним, позивачем та посадовими особами міграційної служби, відповідно до встановленого порядку, було заповнено ряд документів: анкету, протокол співбесіди та реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання статусу біженця, та інші (а.с. 52-54, 55-59).

25.10.2018 спеціалістом УДМСУ в Чернігівській області сформовано висновок, у якому зазначено про доцільність відмови громадянину ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту», як особі заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону (а.с. 146-161).

На підставі аналізу наявних у справі № 2018CN0027 матеріалів та вищевказаного висновку, керуючись ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту» начальником УДМСУ в Чернігівській області прийнято наказ від 25.10.2018 № 95 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с. 162-163).

На підставі вказаного наказу першим заступником начальника УДМСУ в Чернігівській області прийнято повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 66 (а.с. 164).

Як вбачається із фіскального чеку (а.с. 165), вказане повідомлення направлене ОСОБА_2 та вручене йому особисто, що підтверджується роздруківкою з сайту ДП «Укрпошта» (а.с. 167).

Вважаючи рішення УДМСУ в Чернігівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту протиправним, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні встановлено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обовязок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Тобто, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (частина друга статті 9 Закону № 3671-VI).

Частиною шостою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно із частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів:

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884, затверджено «Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (далі Правила).

Відповідно до підпункту 6.1 пункту 6 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, повязаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 вищевказаного Закону.

При цьому, завдана особі шкода має бути досить серйозною сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати нею свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців), або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU.

Так, як вбачається із пояснень, які позивач надав під час співбесіди, причиною небажання ОСОБА_2 повертатися в країну громадянської належності є його обовязок проходити військову службу.

Відповідно до змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй у справах біженців в країнах, де військова служба є обовязковою, факт ухилення від цього обовязку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідування (пункт 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (пункт 168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (пункт 169).

Враховуючи наведене, суд вважає, що позивач не переховується від переслідування за конвенційними ознаками, а не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності з метою ухилення від призову до армії та уникнення покарання, яке застосовується до всіх громадян, які ухиляються від такого призову, та не перевищує загального ризику.

Твердження, викладені в позовній заяві про те, що позивач вимушений був покинути країну походження у звязку з ризиком його переслідування за відмову служити в армії, та за порушення звичаєвого права (визнання себе батьком дитини від громадянки іншої держави) спростовуються матеріалами особової справи, зокрема, свідченнями, які позивач надав співробітнику УДМСУ в Чернігівській області під час співбесіди, що зафіксовані протоколом, згідно із якими останній виїхав з ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки з сімейних/особистих підстав та з метою навчання.

Крім того, позивач під час співбесіди зазначав, що існують виключення щодо проходження військової служби та він підпадає під дію такого виключення. Зокрема, оскільки його брати проходили військову службу, він може бути звільнений від проходження військової служби (а.с. 116-124).

Відповідно до наданих ОСОБА_2 під час співбесіди свідчень, ні він, ні його рідні не переслідуються в Алжирі за ознаками раси, національності, громадянства, релігії, приналежності до певної соціальної групи, через трудову діяльність. Більш того, свідчення позивача щодо переслідувань у країні походження спростовуються фактом його безперешкодного виїзду з країни в 2013, в 2014 роках та даними, отриманими від сектору Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції в Чернігівській області листом від 26.10.2018 № 718/124/15/01-2018, про те, що останній не перебуває у міжнародному розшуку. Крім того, під час співбесіди 17.10.2018 позивач зазначив, що у 2017 році безперешкодно звертався до посольства Алжиру в м. Києві для оформлення паспорту, однак у оформленні останнього йому було відмовлено у звязку з тим, що ОСОБА_2 перебуває на території України нелегально.

Враховуючи наведене, суд погоджується з позицією УДМСУ в Чернігівській області, що позивачем не надано відомостей у достатньому обсязі щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, а виїзд ОСОБА_2 з ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки через причини особистого характеру не дозволяють відносити його до категорії «біженець».

Посилання позивача на загальну ситуацію в ОСОБА_1 Народній Демократичній Республіці не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання.

Також суд звертає увагу, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 звернувся більше ніж через три роки після фактичного прибуття на територію України та через рік після прийняття стосовно нього рішення про примусове видворення за межі території України та поміщення до ПТПІ.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_2 у випадку повернення до Алжиру не зазнає переслідувань у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року, пункту першого статті 1 Закону №3671-VI, а тому суд погоджується із позицією відповідача, що у нього відсутні підстави для визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із підпунктом 4.3 пункту 4 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень:

а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення, передбачені пунктом 4.3 цього розділу, оформлюються наказом територіального органу ДМС (додаток 14) (пп. 4.4 п. 4 Правил).

Згідно частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до підпункту 4.6 пункту 4 Правил у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 15), з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень (додаток 16).

Аналогічні норми містяться в частині 7 статті 8 Закону № 3671-VI.

На виконання вищевказаних вимог УДМСУ в Чернігівській області 29.10.2018 ОСОБА_2 направлено поштою повідомлення № 66 про те, що йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстави відмови та надано розяснення про порядок оскарження вказаного рішення. Форма та зміст надісланого повідомлення відповідає формі офіційно затвердженій в Правилах (додаток 15), якої УДМСУ в Чернігівській області зобовязано дотримуватись.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, прийшов до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянину ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 необхідно відмовити повністю.

Відповідно до положень п. 14 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог громадянину ОСОБА_1 Народної Демократичної Республіки ОСОБА_2 (вул. Лісна, 5, с. Розсудів, Ріпкинський район, Чернігівська область, 05044) до Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області (, вул. Шевченка, 51-а, м. Чернігів, 14000) про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 21 лютого 2019 року.

Суддя С.В. Бородавкіна