Справа № 9901/706/18
Суддя: Саприкіна Ірина Валентинівна
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

суддів Великої Палати Верховного Суду Саприкіної І. В., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М
у справі № 9901/706/18 (П/9901/706/18) (провадження № 11-1155заі18) за позовом ОСОБА_6 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення.
У липні 2018 року ОСОБА_6 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 25 червня 2018 року № 2018/0/15-18 «Про часткове задоволення клопотання заступника Генерального прокурора України - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. щодо продовження строку тимчасового відсторонення судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_6 від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності».
Рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року позов задоволено повністю.

Не погодившись із таким судовим рішенням з підстави порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ВРП та заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницький Н. І. подали апеляційні скарги про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не було досліджено всі докази та неповно встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За наслідками розгляду цієї справи Велика Палата Верховного Суду постановою від 17 січня 2019 року апеляційні скарги ВРП та заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. задовольнила. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 вересня 2018 року - скасувала, та ухвалила нове - про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування свого рішення Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою відсутність обов'язкових (формальних) підстав для скасування рішення ВРП про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, встановлених п. 3 ч. 1 ст. 65 Закону від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), оскільки рішення містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, що непродовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000500 позбавляло заступника Генерального прокурора Холодницького Н. І. права звертатися до ВРП з клопотанням про продовження строку тимчасового відсторонення судді ОСОБА_6 від здійснення правосуддя є помилковим, оскільки ні Кримінальний процесуальний кодекс України (далі - КПК України), ні Закон № 1798-VIII не пов'язують це право прокурора з кінцевим моментом закінчення строків досудового розслідування.

Разом з цим Велика Палата Верховного Суду зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, ВРП врахувала ризики здійснення правосуддя суддею ОСОБА_6 за викладених у клопотанні заступника Генерального прокурора Холодницького Н. І. обставин, співмірність між такою засадою, як незалежність та недоторканність суддів, і наслідками тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 3 ст. 34 КАС України (у редакції Закону № 2147-VIII) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.

Ми не погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду стосовно скасування рішення першої інстанції і мотивації відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, виходячи з такого.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 131 Основного Закону в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, серед іншого, ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя.

За приписами ст. 1551 КПК України рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності ухвалюється Вищою радою правосуддя на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника в порядку, встановленому законом.

Клопотання про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності повинно відповідати вимогам ч. 2 ст. 155 цього Кодексу, зокрема, у клопотанні зазначається: 1) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв'язку з яким подається клопотання; 2) правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на обставини; 4) посада, яку обіймає особа; 5) виклад обставин, що дають підстави вважати, що перебування на посаді підозрюваного, обвинуваченого сприяло вчиненню кримінального правопорушення; 6) виклад обставин, що дають підстави вважати, що підозрюваний, обвинувачений, перебуваючи на посаді, знищить чи підробить речі і документи, які мають суттєве значення для досудового розслідування, незаконними засобами впливатиме на свідків та інших учасників кримінального провадження або протиправно перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином; 7) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час розгляду клопотання.

Аналогічні вимоги установлені й до клопотання про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності.

Крім того, порядок та підстави відсторонення судді від здійснення правосуддя визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) та Законом № 1798-VIII, якими, зокрема, встановлено, що суддя може бути тимчасово відсторонений від здійснення правосуддя на строк не більше двох місяців у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності на підставі вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника в порядку, встановленому законом. Рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя ухвалюється Вищою радою правосуддя.

Суддя відстороняється від здійснення правосуддя з дня ухвалення Вищою радою правосуддя рішення про його тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя на строк, зазначений у рішенні, який не може становити більше двох місяців. На стадії судового провадження строк відсторонення встановлюється до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження (ст. 63 Закону № 1798-VIII).

Статтею 64 Закону № 1798-VIII передбачено, що продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється в порядку, визначеному ст. 63 цього Закону для тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя, на строк не більше двох місяців, а в разі якщо обвинувальний акт передано до суду, - до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження.

Клопотання про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя подається Генеральним прокурором або його заступником не пізніше як за десять днів до закінчення строку, на який суддю було відсторонено.

За приписами ч. 6 ст. 64 Закону № 1798-VIII встановлено, що повторне звернення Генерального прокурора або його заступника із клопотанням про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності або із клопотанням про продовження строку такого відсторонення стосовно судді в межах одного кримінального провадження не допускається, крім випадків скасування попереднього рішення Вищої ради правосуддя судом.

Разом з цим, відповідно до п. 19.14 Регламенту суддя відстороняється від здійснення правосуддя з дня ухвалення Радою рішення про його тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя на строк, зазначений у рішенні, який не може становити більше ніж два місяці. На стадії судового провадження строк відсторонення встановлюється до набрання законної сили вироком суду або закриття кримінального провадження.

Згідно із п. 19.19 Регламенту Рада продовжує строк тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя на підставі відповідного вмотивованого клопотання Генерального прокурора або його заступника про продовження цього строку. Продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності здійснюється на строк не більше ніж два місяці, а у разі якщо обвинувальний акт передано до суду - до закінчення судового провадження.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що клопотання про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя подається не пізніше як за десять днів до закінчення строку, на який суддю було відсторонено, і повинно містити обґрунтування того, що обставини, які стали підставою для відсторонення, продовжують існувати, а сторона обвинувачення не мала можливості іншими способами протягом дії попереднього рішення забезпечити досягнення цілей, заради яких застосовано таке відсторонення.

При цьому, продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя вимагає насамперед від суб'єктів, які у цьому процесі виконують свої владні повноваження, виконати усі необхідні дії для того, щоб при вжитті запобіжного заходу не було порушено прав підозрюваного і водночас забезпечено умови для належного досудового розслідування. Серед іншого, це означає, що завданням, у цьому випадку Генерального прокурора та/або його заступника, є виконання вимог закону як щодо форми і змісту клопотання продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя, так і процедурних вимог щодо строку його подання, що є необхідною умовою для належного його розгляду на засіданні ВРП і прийняття відповідного рішення.

Питання про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя повинне бути вирішеним до його завершення і в жодному випадку не може розглядатися після спливу цього строку, незалежно від того, що завадило своєчасному вирішенню цього питання.

Вперше з клопотанням про продовження строку тимчасового відсторонення судді ОСОБА_6 заступник Генерального прокурора Холодницький Н. І. звернувся 15 червня 2018 року і просив продовжити такий термін ще на два місяці (до 24 серпня 2018 року). При цьому, строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000500 відносно позивача завершувався 24 червня 2018 року, а постанова про продовження цього строку на момент звернення із зазначеним клопотанням винесена не була (така постанова прийнята лише 18 червня 2018 року).

Тобто, на дату першого звернення з клопотанням про продовження строку тимчасового відсторонення судді від здійснення правосуддя (15 червня 2018 року) строк досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні не був продовжений, і заступник Генерального прокурора Холодницький Н. І. не мав законних підстав для звернення з даним клопотанням, у зв'язку з чим таке клопотання було залишено ВРП без розгляду.

21 червня 2018 року заступник Генерального прокурора Холодницький Н. І. вдруге звернувся до ВРП з аналогічним клопотанням, надавши постанову від 18 червня 2018 року про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000500 до 24 серпня 2018 року. Проте, дане клопотання було подано з порушенням вимог ст. 64 Закону № 1798-VIII (за три дні до закінчення строку досудового розслідування, замість необхідних законодавчо встановлених десяти днів).

В свою чергу, спірне рішення ВРП прийняла 25 червня 2018 року, тобто наступного дня після завершення строку тимчасового відсторонення судді ОСОБА_6 від здійснення правосуддя, що є істотним порушенням процедури його прийняття, визначеної Закону № 1798-VIII та Регламентом, а тому не може вважатися правомірним.

Крім того, ми звертаємо увагу, що оскаржуване рішення ВРП від 25 червня 2018 року № 2018/0/15-18 по суті є новим (іншим) рішенням, і враховуючи, що попереднє рішення ВРП від 02 травня 2018 року № 122/0/15-18 про відсторонення судді ОСОБА_6 від здійснення правосуддя не скасовано, повторне звернення з клопотанням про таке відсторонення в межах одного кримінального провадження (№ 0000500) не допускається, як і прийняття рішення про задоволення цього клопотання.

Отже, оцінивши в сукупності отримані в судовому засіданні докази, зваживши на всі аргументи та доводи сторін, ми вважаємо, що ВРП, приймаючи спірне рішення, діяла не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому наявні підстави для його скасування.

Також ми не погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду, що рішення ВРП про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності може бути оскаржено та скасовано з виключних підстав, передбачених ч. 1 ст. 65 Закону № 1798-VIII, а повноваження ВРП при прийнятті такого рішення є дискреційними повноваженнями.

Як зазначає Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС), «дисциплінарний розгляд справи в кожній країні повинен передбачати можливість подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду» (пункт 77 (v) Висновку № 3 КРЄС про принципи та правила, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та неупередженості (2002)).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов'язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії п. 1 ст. 6 Конвенції». У межах скарги за ст. 6 Конвенції для того, щоб визначити, чи мав суд Першої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (п. 123 рішення ЄСПЛ від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»).

Таким чином, якщо суд може повністю вивчити суть справи, що призвела до застосування дисциплінарного стягнення (відсторонення судді від здійснення правосуддя), тоді вважається, що суддя, стосовно якого ухвалено таке рішення, отримав у принципі доступ до суду (п. 113 Спільного висновку ОБСЄ/БДІПЛ і Венеціанської комісії від 16 червня 2014 року щодо проекту змін до нормативно-правової бази у сфері дисциплінарної відповідальності суддів у Киргизькій Республіці).

Крім того, статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, наданих сторонами.

Ураховуючи наведені правові висновки, ми вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду апеляційних скарг ВРП та заступника Генерального прокурора - керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Холодницького Н. І. на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2018 року не мала скасовувати оскаржуване рішення, а мала б залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судді Великої Палати

Верховного Суду І. В. Саприкіна

Н. П. Лященко

О. Б. Прокопенко

О. М. Ситнік