Справа № 280/5307/18
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року (о 10 год. 10 хв.)Справа № 280/5307/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості із виплати пенсії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі Бердянське обєднане УПФУ в Запорізькій області, відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком за травень, червень та липень 2018 року;

стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за травень, червень та липень 2018 року із виплати пенсії за віком.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на даний час позивач перебуває на обліку в Бердянському обєднаному УПФУ в Запорізькій області, яке з травня по липень 2018 року тимчасово припинило здійснювати нарахування та виплату йому пенсії. Позивач не погоджується із бездіяльністю органу Пенсійного фонду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється за рішенням органу Пенсійного фонду або за рішенням суду. Проте, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати пенсії позивачу не приймалось. Зауважує, що відповідач керувався не нормами вищенаведеного Закону України, а підзаконними актами, такими як п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат переміщеним особам». У звязку з викладеним, вважає бездіяльність відповідача щодо виплати йому пенсії протиправною та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за травень, червень та липень 2018 року із виплати пенсії за віком.

Ухвалою судді від 17.12.2018 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи, призначене перше судове засідання на 27 грудня 2018 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідно до ухвали суду від 27.12.2018 розгляд справи було відкладено на 21 січня 2019 року.

Відповідач позов не визнав, 14.01.2019 на адресу суду надав відзив на адміністративний позов (вх. №1509), у якому, зокрема, посилається на приписи Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та вказує, що в звязку з проведенням верифікації внутрішньо переміщених осіб відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 №136 «Про затвердження Порядку здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації, поданої фізичними особами для нарахування та отримання соціальних виплат, пільг, субсидій, пенсій, заробітної плати, інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування» з 01.05.2018 виплату пенсії позивачу призупинено на підставі рішення комісії з питань призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №92 від 20.04.2018. Вказує, що згідно з особистої заяви позивача про поновлення виплати пенсії з 01.05.2018 від 22.05.2018 на підставі нової довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №3039 від 22.05.2018 позивача внесено до списків, які направлені до управління праці та соціального захисту населення виконкому Бердянської міської ради для складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Пояснює, що позивачу згідно з розпорядженням 800553 від 03.07.2018 та протоколу від 12.07.2018 поновлено виплату пенсії з 01.05.2018, розмір щомісячної пенсії складає 7 402,14 грн. Вказує, що пенсія за серпень 2018 року нарахована на виплату відомість серпня 2018 року, виплату суми пенсій за травень, червень, липень 2018 року буде здійснено в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України. Також зауважує, що стягнення заборгованості з виплати пенсії не відповідає змісту повноважень суду при вирішенні справи, визначеним п. 6 ст. 245 КАС України, та стягнення з відповідача субєкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю. Ураховуючи викладене, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Крім того, відповідачем заявлено клопотання (вх. №740 від 08.01.2019) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідно до частини сьомої статті 260 Кодексу адміністративного судочинства України частина друга-шоста цієї статті не застосовується до справ визначених пунктами 1-9 частини шостої статті 12 цього Кодексу.

Так, пунктом 3 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України справами незначної складності, зокрема, визначено справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

За таких обставин, враховуючи, що порядок розгляду даної справи безпосередньо визначений нормами законодавства, суд залишає без задоволення заявлене клопотання відповідача про розгляд справи у загальному позовному провадженні.

Таким чином, суд визнав за доцільне вирішити справу за наявними в ній матеріалами, в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № Серія ААЕ №491251, дата видачі 16.06.2010.

Позивач перебуває на обліку в Бердянському об'єднаному УПФУ в Запорізькій області як внутрішньо переміщена особа згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», та 22 травня 2018 року ним отримана довідка №3039 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Зареєстрованим місцем проживання позивача є АДРЕСА_1, проте фактичним місцем проживання є: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Лісовська (Підгірна), буд. 4-В, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Виплата пенсії за віком позивачу зупинена з 01.05.2018.

Як пояснює представник відповідача, 25.04.2018 на адресу управління надійшов протокол рішення комісії №92 від 20.04.2018 щодо зупинення соціальних виплат позивачу на підставі акту від 10.04.2018, яким факт проживання останнього не підтверджено (п. 36).

22.05.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою стосовно поновлення виплати пенсії з 01.05.2018.

19.06.2018 на адресу відповідача надійшов витяг з протоколу засідання Комісії з питань щодо призначення/відновлення виплати внутрішньо переміщеним особам за №100 від 15.06.2018, відповідно до якого прийнято рішення про призначення пенсії (через два місяці) згідно з п. 16 Порядку, затвердженого Постановою КМУ №365 від 08.06.2016.

Відповідно до протоколів від 12.07.2018 позивачу пенсію за травень, червень та липень 2018 року нараховано у загальній сумі 28 206,42 грн., проте станом на дату розгляду справи у суді досі не виплачено, що саме відповідачем не заперечено.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо виплати пенсії за період з 01.05.2018 по 31.07.2018 протиправною, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 46 Конституція України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розроблений на розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

З наданого до матеріалів адміністративної справи відзиву судом встановлено, що на підставу припинення здійснення позивачу пенсійних виплат територіальний орган Пенсійного фонду посилається на приписи Постанов Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 та від 18.02.2016 №136.

Суд зазначає, що Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг (далі Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

З матеріалів адміністративної справи встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена у зв'язку з прийняттям Комісією з питань щодо призначення/відновлення виплати внутрішньо переміщеним особам рішення щодо зупинення соціальних виплат позивачу на підставі акту від 10.04.2018, яким факт проживання останнього не підтверджено.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено.

Що ж стосується рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, то воно не є таким рішенням у розумінні частини першої статті 49 Закону № 1058-IV.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на пріоритетність застосування вимоги статті 49 Закону № 1058-IV, а тому доводи відповідача щодо необхідності застосування норм Постанов Кабінету Міністрів є безпідставними.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові ОСОБА_2 Верховного Суду від 04.09.2018 по справі №805/402/18 Провадження № 11-644асі18.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський Суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії").

Таким чином, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає таке.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час розгляду справи статус позивача, як пенсіонера, та правильність нарахування розміру пенсії відповідачем не оспорюється. При цьому, припинення виплати пенсій відбулось всупереч чинного законодавства, внаслідок чого ОСОБА_1 був позбавлений можливості отримати з вини відповідача належну йому пенсію з травня по липень 2018 року (включно).

Зі змісту відзиву Бердянського об'єднаного УПФУ в Запорізькій області вбачається, що позивачу згідно з розпорядженням 800553 від 03.07.2018 та протоколом від 12.07.2018 поновлено виплату пенсії з 01.05.2018, розмір щомісячної пенсії складає 7 402,14 грн. Пенсія за серпень 2018 року нарахована на виплату відомість серпня 2018 року, виплату суми пенсій за травень, червень, липень 2018 року буде здійснено в порядку, визначеному Кабінету Міністрів України.

Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по пенсії за період з 01.05.2018 по 31.07.2018, тому правильним та ефективним способом захисту порушеного права позивача буде шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії за віком з 01.05.2018 по 31.07.2018, а також зобов'язання відповідача виплатити позивачу заборгованість з пенсії за віком за вказаний період.

Щодо посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд вважає їх безпідставними, оскільки частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV визначено, що суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У звязку із розміром задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського обєднаного УПФУ в Запорізькій області відповідно до розміру задоволених вимог.

Керуючись ст. ст. 9, 139, 242-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: 83004, АДРЕСА_1, фактичне місце проживання: 71112, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Лісовська (Підгірна), буд. 4-В, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (71118, Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Консульська, 23, корпус Л, ) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення заборгованості із виплати пенсії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за травень, червень та липень 2018 року.

Зобовязати Бердянське обєднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити виплату ОСОБА_1 суми пенсії за період з 01 травня 2018 року по 31 липня 2018 року (включно).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Присудити на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Бердянського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя І.В. Батрак