Справа № 420/515/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/515/19
УХВАЛА

21 лютого 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., розглянувши в порядку письмового провадження заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Пуратос Україна» про забезпечення його позову до Головного управління ДФС в Одеській області, Державної фіскальної служби України про скасування наказів та визнання дій та бездіяльності протиправними,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить скасувати накази ГУ ДФС в Одеській області від 07.11.2018 № 8660, від 23.11.2018 № 9263; визнати дії ДФС України щодо включення позивача до плану-рафіку проведення документальних планових перевірок на 2018 рік незаконними; визнати протиправними дії ГУ ДФС в Одеській області з проведення документальної планової виїзної перевірки позивача неправомірними; визнати протиправною бездіяльність ГУ ДФС в Одеській області щодо не складання актів, що засвідчують факт відмови у допуску до документальної планової виїзної перевірки позивача.

20.02.2019 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Пуратос Україна» надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню ДФС в Одеській області приймати податкові повідомлення-рішення на підставі акту документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Пуратос Україна» від 14.02.2019 № 80/15-32-14-14/33933338.

В обґрунтування заяви зазначено, що в порушення ст.77 ПК України планова перевірка відносно позивача не була внесена до плану-графіку планових перевірок на 2018 рік станом на 25.12.2017 та до плану-графіку планових перевірок на 2019 рік станом на 25.12.2018. При цьому положеннями чинного податкового законодавства не передбачено можливості внесення змін до плану-графіку шляхом коригування. Водночас, крім коригування плану-графіка на 2018 рік мало місце здійснення перевірки без внесення до плану-графіка на 2019 рік, що пов’язано з втратою документів позивачем та об’єктивним перенесенням строків початку перевірки на наступний рік. Проте законодавством не передбачено її здійснення без внесення до плану-графіка, і за таких обставин платника податків слід включити до плану-графіка на 2019 рік, чого зроблено не було. При цьому, планова перевірка була розпочата та проведена, що оформлено актом від 14.02.2019 № 80/15-32-14-14/33933338, не зважаючи на недопуск позивачем перевіряючих до перевірки, що обумовлювало складання відповідних актів про відмову від допуску до перевірки, а не оформлення результатів її проведення. Проведення перевірки та прийняття на підставі її результатів рішень про донарахування податкових зобов’язань у період оскарження в судовому порядку рішення про її призначення та дій з її проведення до вирішення питання про законність цих рішень та дій є нівелюванням права платника податків, передбаченого ст. ст. 77, 81 ПК України (постанова ВС від 13.02.2019 № 813/112/18). За таких обставин позивач вважає заборону податковому органу реалізовувати матеріали перевірки до ухвалення рішення в адміністративній справі відповідаючою предмету спору, що також є співмірним заходом, що унеможливить здійснення відповідачем покладених на нього ПКУ функцій та повноважень.

Дослідивши матеріали справи в частині поданої заяви, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

В Рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2003р від 30.01.2003 року зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст.2 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст.3 Конституції України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень.

З аналізу ст. 150 КАС України можна зробити висновок, що метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення по справі.

Відповідно до ст.151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов’язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд, з огляду на докази, надані стороною по справі для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись зокрема у тому, що заява не є надуманою, спір поміж сторонами існує, існує також дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні, позов слід забезпечити саме у такий спосіб, про який просить позивач, а не якимось менш обмежувальним у правах способом для відповідачів, такий спосіб є співмірним обсягу позовних вимог, даним про особу та характер дій відповідачів, позивач має легітимну мету забезпечити саме захист своїх прав та інтересів від неправомірних дій відповідачів, а не завдати шкоди правам та інтересам відповідачів. Вирішуючи заяву про забезпечення позову суд має зважати на необхідний баланс процесуальних прав та обов’язкові сторін.

Відповідно до п.77.6 ст.77 ПК України допуск посадових осіб контролюючих органі до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу.

Згідно з п.81.2 ст.81 ПК України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки посадовими (службовими) особами контролюючого органу за місцем проведення перевірки, невідкладно складається у двох примірниках акт, що засвідчує факт відмови, із зазначенням заявлених причин відмови, один примірник якого вручається під підпис, відразу після його складання, платнику податків та/або уповноваженій особі платника податків.

Посадова (службова) особа платника податків (його представник або особа, яка фактично проводить розрахункові операції) має право надати свої письмові пояснення до складеного контролюючим органом акта.

У разі відмови платника податків та/або його посадових (службових) осіб (представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) підписати акт, що засвідчує факт відмови у допуску до проведення перевірки, посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, що засвідчує факт відмови в отриманні акта та/або наданні письмових пояснень до нього.

Таким чином, податковим законодавством передбачено можливість платника податків не допускати посадових осіб до проведення перевірки, а також оскаржувати відповідні накази про призначення перевірок (продовження терміну перевірок).

Згідно з п.82.1 ст.82 ПК України тривалість перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, не повинна перевищувати 30 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - 10 робочих днів, інших платників податків - 20 робочих днів.

Продовження строків проведення перевірок, визначених у статті 77 цього Кодексу, можливе за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 15 робочих днів для великих платників податків, щодо суб'єктів малого підприємництва - не більш як на 5 робочих днів, інших платників податків - не більш як на 10 робочих днів.

Позивачем оскаржуються накази про призначення відносно нього перевірки та перенесення термінів перевірки, отже предмет даного спору становить законність призначення та проведення перевірки відносно ТОВ «Пуратос Україна» і на момент вирішення порушеного позивачем питання щодо вжиття заходів забезпечення позову судом встановлено, що ТОВ «Пуратос Україна» скористалось наданим йому правом недопуску посадових осіб до проведення перевірки, склавши власні акти щодо цього.

При цьому, оформлення результатів планової виїзної перевірки актом від 14.02.2019 № 80/15-32-14-14/33933338 фактично також становить предмет даного спору та охоплюється позовними вимогами про визнати протиправними дій ГУ ДФС в Одеській області з проведення документальної планової виїзної перевірки позивача та про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДФС в Одеській області щодо нескладання актів, що засвідчують факт відмови у допуску до документальної планової виїзної перевірки позивача.

В разі ж задоволення такого позову, будь-які дії контролюючого органу, вчинені на виконання неправомірного наказу будуть зневільовані судовим рішенням, а тому не матимуть юридично визначених наслідків.

Так, нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, у постановах від 16 лютого 2016 року (справа №826/12651/14), від 27 січня 2015 року (справа №21-425а14) та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2018 року (справа N1570/7146/12).

При цьому суд відхиляє посилання позивача на постанову ВС від 13.02.2019 № 813/112/18, оскільки в даній справі оскаржуються накази податкового органу щодо призначення виїзної перевірки, тоді як у справі № 813/112/18 оскаржувався наказ щодо призначення невиїзної перевірки, що обумовлює інших обсяг можливостей платника податків в процесі здійснення контрольного заходу, насамперед межі участі в такому заході, який за спірними наказами повинен здійснюватися за місцем знаходження позивача.

Предметом оскарження у справі, що розглядається, є акти / дії розпорядчого характеру щодо призначення перевірки відносно позивача. За наслідками розгляду справи суд на підставі всебічної оцінки пояснень сторін та доказів повинен зробити висновок про правомірність чи неправомірність зазначених актів / дій.

До вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

При цьому рішення суду за такими позовами не потребують виконання. Їх значення полягає у констатації факту правомірності оскаржуваного рішення і позбавлення його правових наслідків шляхом скасування. Тому у справі за таким позовом не може бути ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Отже і заходів забезпечення позову вони не потребують.

Щодо ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, то суд звертає увагу, що небезпеку порушення свої прав позивач вбачає у ймовірному прийнятті податковим органом податкових повідомлень-рішень. Позивач фактично визнав, що побоюється наслідків виявлених податковою перевіркою порушень.

Предметом судового розгляду у справі є правомірність наказу про призначення перевірки (про перенесення термінів проведення перевірки), а не законність ймовірних наслідків їх реалізації. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно можуть бути порушені у майбутньому.

У заяві про забезпечення позову не йдеться про ефективний захист порушених прав, за захистом яких позивач звернувся до суду. З огляду на це відсутні підстави забезпечення позову, передбачені у п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України.

Щодо «очевидності» ознак протиправності наказів та порушення прав позивача, то пропри те, що такі ознаки не мають окреслених меж, йдеться насамперед про їх «якість»: вони повинні свідчити про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом.

Суд, який застосовує заходи забезпечення позову з підстав очевидності ознак протиправності оскарженого рішення, на основі наявних у справі доказів повинен бути переконаний, що рішення явно суперечить вимогам закону за критеріями, передбаченими ч. 2 ст. 2 КАС України, порушує права, свободи або інтереси позивача і вжиття заходів забезпечення позову є способом запобігання істотним та реальним негативним наслідкам цього порушення.

Твердження про «очевидність» порушення до розгляду справи по суті є висновком, який свідчить про правову позицію суду наперед. Тому застосування заходів забезпечення позову з цієї підстави допускається у виключних випадках.

Безумовно, рішення чи дії суб'єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб'єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте суд звертає увагу, що відповідно до ст. 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

В той же час, застосування заходів забезпечення позову з підстав, які законом не передбачені, матиме наслідком втручання у компетенцію державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.02.2019 по справі № 826/13306/18, адміністративне провадження № К/9901/67628/18.

Таким чином, забезпечення такого позову в заявлений позивачем спосіб не відповідає завданню адміністративного судочинства, оскільки не усуває ускладнень виконання рішення суду по суті спору, загрози його невиконання чи перешкоди у такому виконанні, рівно як і не сприяє ефективному захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача.

Керуючись ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Пуратос Україна» про вжиття заходів забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена шляхом подачі через суд першої інстанції протягом п’ятнадцяти днів з дня її складення апеляційної скарги до П’ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя І.В. Завальнюк