Справа № 200/1085/19-а
Суддя: Кониченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-02-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про відмову у забезпеченні позову

26 лютого 2019 р. Справа №200/1085/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Кониченка Олега Миколайовича розглянувши заяву позивача про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС в Донецькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору Головне управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльність неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС в Донецькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних позовних вимог щодо предмету спору Головне управління Національної поліції в Донецькій області відповідно до якого просив суд:

- визнати бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішній справ в Донецькій області щодо не виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України в частині обов'язку запропонувати ОСОБА_1, якого було поновлено на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на підставі наказу №30 о/с від 26.10.2018 року - неправомірною;

- зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішній справ в Донецькій області запропонувати ОСОБА_1, якого було поновлено на посаді начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на підставі наказу №30 о/с від 26.10.2018 року вакантні рівнозначні посади у лавах Національної поліції України в Донецькій області у порядку, встановленому ст. 49-2 КЗпП України.

18 січня 2019 року позивач надав до суду разом з адміністративним позовом, заяву про забезпечення позову, яку суд залишив без руху, згідно ухвали від 21 січня 2019 року.

На усунення недоліків позивачем 28 січня 2019 року було надано через відділ канцелярії суду уточнену заяву про забезпечення позову.

Ухвалою від 01 лютого 2019 року заяву прийнято судом до розгляду та призначено розгляд по суті на 25 лютого 2019 року.

Згідно поданої заяви позивач просив суд забезпечити адміністративний позов - шляхом заборони Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області, в особі ліквідаційної комісії ГУМВС України в Донецькій області, видавати наказ про звільнення начальника відділення міліції Жовтневого районного відділу Маріупольського міського управління ГУМВС України в Донецькій області ОСОБА_1 на підставі п.п. «г» п. 64 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

В обґрунтування поданої заяви позивач вказав про те, що відповідно до попередження про майбутнє звільнення, позивача ОСОБА_1 може бути незаконно звільнено з займаної посади на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом ОВС в той час, як судом буде розглядатись даний адміністративний позов, що в подальшому унеможливить виконання рішення у даній справі, в якості встановлення судом обґрунтованості адміністративного позову та призведе до суттєвого порушення трудових прав ОСОБА_1, оскільки наслідком стане необхідність повторного звернення до суду із адміністративним позовом про визнання його повторного звільнення незаконним.

При постановленні ухвали суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За правовою позицією, викладеною у Рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України, "з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п'ятий пункту 4 мотивувальної частини).

Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в адміністративній справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.

Тобто, застосування інституту забезпечення позову є дискреційним правом суду, а не його обов'язком, яке він реалізує залежно від обставин справи.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Виходячи з системного тлумачення зазначених положень вбачається, що застосування заходів забезпечення позову можливе лише у випадку існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або якщо захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також наявність ознак, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. При цьому небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача має бути очевидною.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд зазначає, що останнім не доведено обставини, які б вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Більше того, суд наголошує, що позивачем необхідність вжиття заходів забезпечення позову фактично обумовлена протиправністю оскаржуваного попередження про наступне вивільнення, внаслідок порушення норм законодавства про працю.

Однак, суд звертає увагу на те, що наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваних рішень, дій та/або бездіяльності може бути виявлена судом тільки на підставі з'ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості та достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв'язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Позивачем не доведено існування обставин, вказаних у частині 2 статті 150 КАС України.

Слід зазначити, що саме лише посилання в заяві на потенційну загрозу неможливості виконання судового рішення по справі, без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення такої заяви.

Окрім того, позивачем не надано жодного доказу, що його права чи інтереси можуть бути порушені та виникне необхідність докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

В ході розгляду заявленого клопотання судом не виявлено фактів існування, на час подання даної заяви, очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до прийняття у справі судового рішення, або неможливості захисту таких прав та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову, або необхідності докласти значних зусиль та витрат для відновлення таких прав та інтересів при виконанні у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява позивача про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 150-154, 248, 256, Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання позивача про вжиття заходів забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в загальному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Кониченко О.М.