Справа № 0940/1169/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3310/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року, прийняте суддею Шумей М.В. у місті Івано - Франківську у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі - ГУ ПФУ в Івано - Франківській області, відповідач) про визнання протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахунку і виплати пенсії та зобов'язати здійснити перерахунок та виплачувати пенсії в розмірі 55 % грошового забезпечення відповідно до статті 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнення з військової служби та деяких інших осіб», п. «а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнення з військової служби та деяких інших осіб» (далі Закон №2262-ХІІ), п.2 ч.1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» з 01.02.2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звільнення позивача зі служби в листопаді 2003 року, згідно «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року за №114 (далі Положення №114) передбачено було два види звільнення: в запас і у відставку «через хворобу» або «через обмежений стан здоров'я». Крім того, особи можуть звільнятися зі служби в запас «за власним бажанням». Майор міліції ОСОБА_1 з 24.11.2003 року звільнений з органів внутрішніх справ «за власним бажанням» на підставі п. «ж» ст.64 Положення №114.

Згідно Закону №2262- ХІІ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які на день звільнення зі служби мають вислугу 20 років, пенсія за вислугу років призначається в розмірі 50% відповідної суми грошового забезпечення.

Разом з тим, відповідно до п «а» ч.1 ст. 13 Закону №2262-ХІІ свідчить, що пенсія за вислугу років 55% відповідної суми грошового забезпечення призначається виключно особам, які звільнені зі служби в органах внутрішніх справ у відставку (за віком, за станом здоров'я), а відтак, даний пункт на позивача не розповсюджується.

Покликання на позиції ВСУ є безпідставними, так як там досліджені інші правовідносини.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що позивачу встановлено захворювання, яке пов'язане із проходженням служби в органах внутрішніх справ, тобто звільнення вважається, як за станом здоров'я, тому має бути здійснений перерахунок пенсії згідно зі ст.23, а п «а» ч.1 ст. 13 Закону №2262-ХІІ. Також його прирівняли до поліцейського, а відповідно до п.2 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», він має подібні гарантії.

Не враховано судом позицій Верховного Суду України в постанові від 22.04.2014 року у справі №21-484/а13, Верховного Суду в постанові від 15.02.2018 року у справі №820/6514/17 та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 17.03.2016 року (№К/800/10285/17), в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2018 року (№876/855/18).

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

ГУ ПФУ в Івано - Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що законодавство передбачає, що збільшенню на 5% відповідних сум грошового забезпечення можливе при призначенні пенсії за вислугу років колишнім працівникам міліції за умови звільнення цих осіб у відставку за віком або за станом здоров'я, а позивача звільнено за власним бажанням. Крім того, пенсію позивачу призначено до набрання чинності (07.11.2015 року) Закону України «Про Національну поліцію».

Є помилковим, що розмір пенсії за вислугу років можна прирівняти до понять пільги, компенсації, гарантії. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 20.11.2003 року №119 о/с майор міліції ОСОБА_1 з 20.11.2003 року на підставі пункту «ж» статті 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» звільнений за власним бажанням з органів внутрішніх справ. Вислуга станом на 24.11.2013 року становила: календарна - 16 років 02 місяці 11 днів; у пільговому обчисленні - 20 років 01 місяць 11 днів (а.с. 14).

Позивач перебуває на обліку в ГУПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію за вислугу років в розмірі 50 процентів суми грошового забезпечення як особа, яка відповідно пункту «а» частини 1 статті 12, пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262-ХІІ, має право на пенсію у зв'язку із вислугою 20 років (а.с. 38).

Із поданих позивачем доказів встановлено, що за наслідками медичного огляду МСЕК ОСОБА_1, видано довідку серії АВ №1104754 №801 від 06.06.2018 року, за змістом якої встановлена третя група інвалідності з 31.01.2018 року та захворювання визначено таким, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а також встановлено ступінь втрати працездатності - 30% (а.с. 17-19).

12.06.2018 року ОСОБА_1, подав до ГУ ПФУ в Івано - Франківській області заяву, якою просив перерахувати та виплачувати пенсію у розмірі 55 % грошового забезпечення, відповідно до ст. 23 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пункту «а», ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 01.02.2018 року.

ГУ ПФУ в Івано - Франківській області листом від 14.06.2018 за №ПУ-40 відмовлено у перерахунку пенсії у зв'язку з тим, що ОСОБА_1, як колишній працівник міліції, зі служби звільнений на підставі пункту «ж» статті 64 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» (за власним бажанням), тобто в запас, а не у відставку. Основний розмір пенсії обчислено відповідно до статті 13 Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», тобто від суми грошового забезпечення 50% при вислузі 20 років (а.с. 23).

Судом встановлено, що на час звільнення позивача зі служби в листопаді 2003 року порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначався «Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 за №114.

За змістом вимог статті 62 Положення №114 звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться:

а) у запас Збройних Сил СРСР (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров'я придатні до військової служби;

б) у відставку, якщо звільнені особи досягли граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров'я до військової служби (із зняттям з військового обліку).

Таким чином, станом на 24.11.2003 Положення №114 передбачало два види звільнення, зокрема, в запас (з постановкою на військовий облік) і у відставку (із зняттям з військового обліку).

Пунктами «б», «в» і «ж» статті 64 Положення №114 визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, поряд з іншим, звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби в мирний час (у військовий час - обмежено придатними 2-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії; в) через обмежений стан здоров'я - у разі визнання їх придатними до військової служби поза строєм у мирний час (у військовий час обмежено придатними 1-го ступеня) за рішенням військово-лікарської комісії при неможливості використання їх на службі у зв'язку з відсутністю відповідних вакантних посад; ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно статті 65 Положення №114 особи рядового і начальницького складу звільняються зі служби у відставку (із зняттям з військового обліку): а) за віком - при досягненні граничного віку, встановленого Законом СРСР «Про загальну військову повинність» для перебування в запасі осіб, які мають відповідні військові звання; б) через хворобу - у разі визнання їх непридатними до військової служби за рішенням військово-лікарської комісії.

Таким чином, при наявності відповідних підстав і дійсних обставин особи рядового і начальницького складу можуть бути звільнені зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), у відставку (із зняттям з військового обліку) - «через хворобу» або «через обмежений стан здоров'я».

Крім того, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу можуть бути звільнені зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) - «за власним бажанням».

Зі змісту наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 20.11.2003 року №119 вбачається, що о/с майора міліції ОСОБА_1, з 24.11.2003 року звільнено з органів внутрішніх справ «за власним бажанням» на підставі пункту «ж» статті 64 Положення №114.

Відповідно до статті 21-1 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 за №565-ХІІ (чинного на час звільнення позивача і призначення йому пенсії) пенсійне забезпечення працівників міліції після звільнення їх зі служби в органах внутрішніх справ здійснюється в порядку та на умовах, встановлених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ, визначено Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ .

Згідно пункту «а» частини 1 статті 12 Закону №2262-ХІІ (в редакції на час призначення позивачу пенсії) пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-«д» статті 1-2 цього Закону, незалежно від віку в разі, якщо вони мають на день звільнення зі служби вислугу 20 років і більше, за винятком осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262-ХІІ (в редакції на час призначення позивачу пенсії) пенсії за вислугу років призначаються, серед іншого, в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт «а» статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров'я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.

Таким чином, вказані вище норми Закону №2262-ХІІ передбачали, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які на день звільнення зі служби мають вислугу 20 років, пенсія за вислугу років призначається в розмірі 50 процентів відповідної суми грошового забезпечення.

В свою чергу, при звільненні особи рядового і начальницького складу зі служби «у відставку» за віком або за станом здоров'я, пенсія за вислугу років призначається в розмірі 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення.

Враховуючи те, що ОСОБА_1, звільнено зі служби на підставі пункту «ж» статті 64 Положення №114, тобто «за власним бажанням» саме в запас (з постановкою на військовий облік), то апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про правомірність дій відповідача про призначення позивачу пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» частини 1 статті 13 Закону №2262-ХІІ в розмірі 50 процентів відповідної суми грошового забезпечення.

Позивачем не надано жодних доказів про зміну підстав звільнення з органів внутрішніх справ, доказів внесення змін до наказу начальника УМВС України в Івано-Франківській області від 20.11.2003 за №119 о/с, його скасування та прийняття нового наказу, яким би визначено підстави звільнення відповідно до статті 65 Положення №114 - «у відставку» за віком або за станом здоров'я.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 0940/1169/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повний текст судового рішення виготовлено 21.02.2019 року.