Справа № 810/4846/18
Суддя: Лапій С.М.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2019 року № 810/4846/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лапій С.М., розглянувши в м. Києві у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом гр. ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Славутичі Київської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулася гр. ОСОБА_1 з позовом, в якому просить:

-визнати протиправними дії та скасувати рішення № 1076/03 Управління Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області від 20.03.2017 про відмову у призначенні пенсії за віком згідно ст. 45 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до вимог ст. 55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи";

-зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Славутичі Київської області призначити та виплачувати з 28.12.2016 року пенсію за віком згідно ст.. 45 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " із зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до вимог ст. 55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" як громадянці, евакуйованій у 1986 році із зони відчуження (2 категорії).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.09.2018 позовну заяву залишено без руху з наданням десятиденного строку для усунення недоліків.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.10.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що на підставі довідки № 79779 про евакуацію із с. Корогод Чорнобильського району Київської області позивачці 13.11.1995 Київською обласною державною адміністрацією видано посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження , категорії 2 серії Б № НОМЕР_1.

Позивачка 28.12.2016 звернулася із заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Славутичі Київської області про призначення їй пенсії за віком згідно ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач з метою перевірки документів здійснив запит до Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб,які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження у 1986 році КОДА щодо правомірності видачі позивачці посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи, категорії 2 Б № НОМЕР_1 від 13.11.1995.

Рішенням Комісії від 09.02.2017, оформленим витягом з протоколу засідання № 189, вирішено визнати посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, категорії 2 Б № НОМЕР_1 від 13.11.1995 виданим безпідставно. Безпідставно видане посвідчення відповідно до постанови КМУ від 20.01.1997 № 51 підлягає вилученню.

Позивачка, не погоджуючись із зазначеним рішенням Комісії, звернулася до суду з позовом про визнання протиправними дій, скасування рішення, оформленого протоколом № 189 від 09.02.2017 (справа № 810/2332/17).

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 у справі № 810/2332/17 позовні вимоги гр. ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження у 1986 році Київської обласної державної адміністрації, які полягали у визнанні виданим безпідставно ОСОБА_1 посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії Б.

Визнано протиправними дії Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження у 1986 році Київської обласної державної адміністрації, які полягали у визнанні недійсною довідки № 79779 (додаток 3 до Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 р. № 51) про евакуацію ОСОБА_2 із с. Корогод Чорнобильського району Київської області.

Визнано протиправним та скасувано рішення Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження у 1986 році Київської обласної державної адміністрації, оформлене протоколом від 9 лютого 2017 р. № 189, в частині визнання виданим безпідставно ОСОБА_1 посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 серії Б, а також в частині визнання недійсною довідки № 79779 про евакуацію ОСОБА_2 із с. Корогод Чорнобильського району Київської області.

На підставі постанови Київського окружного адміністративного суду від 13.12.2017 у справі № 810/2332/17 18.05.2018 позивачка звернулася до Управління Пенсійного фонду України у м. Славутичі Київської області із заявою про призначення їй пенсії відповідно до ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 28.12.2016 на пільгових умовах відповідно до ст. 55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки відпали підстави вважати, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, категорії 2 Б № НОМЕР_1 від 13.11.1995 є безпідставно виданим.

Відповідачем листом від 30.05.2018 № 64/Х-01 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, посилаючись на те, що відсутня довідка, що підтверджує факт проживання чи евакуації із зони відчуження . Постанова Київського окружного адміністративного суду у справі № 810/2332/17 від 13.12.2017 не є підтвердженням факту евакуації позивачки із зони відчуження.

Вважаючи відмову відповідача у призначенні пенсії за віком протиправною, позивачка звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам, що склалися, суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ч.2 цієї статті органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п.п.1.1. Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду у України від 30 квітня 2002 року № 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25 лютого 2008 року № 5-5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 року за № 442/6730, управління Пенсійного фонду України (далі - Фонд) у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - Управління) є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - регіональні управління), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду. Відповідно до п.п.1.2. Положення управління у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами та дорученнями Президента України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем'єр-міністра України, наказами Міністерства соціальної політики України, дорученнями Віце-прем'єр-міністра України - Міністра соціальної політики України, його першого заступника та заступника, наказами Фонду та постановами правління Фонду, дорученнями Голови правління Фонду, актами Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та наказами регіональних управлінь.

Згідно п.3 п.п.2.1. Положення одним з основних завдань Управління є призначення (перерахунок) пенсій.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (із змінами і доповненнями) до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема, евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення;

Згідно п.2 ч.1 ст.14 цього Закону для встановлення пільг і компенсацій визначено, зокрема, таку категорію осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:

- з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;

- з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;

- у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи;

- евакуйовані у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутріутробного розвитку, після досягнення ними повноліття).

Відповідно до ч.2 ст.15 цього Закону підставою для визначення статусу евакуйованих із зони відчуження, відселених і тих, які самостійно переселилися, відповідно до статті 4 є довідка про евакуацію, відселення, самостійне переселення.

Згідно пункту 4 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997року потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно прожили у зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. N 224), віднесеним до категорії 2, видаються посвідчення сірого кольору, серія Б.

Відповідно до п.10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №51 від 20.01.1997року, видача посвідчень провадиться потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження (в тому числі особам, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку, після досягнення ними повноліття) і особам, які постійно проживали в зоні безумовного (обов'язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення про відселення (розпорядження Ради Міністрів УРСР від 28 червня 1989 р. N 224), - на підставі довідки, виданої Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями (додатки N 3 або N 4).

Статтею 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення.

Частиною першою цієї статті встановлено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій.

Так, евакуйованим особам з 10-кілометрової зони відчуження у 1986 році - на 10 років, евакуйованим з інших територій зони відчуження у 1986 році - на 8 років.

Згідно частини шостої цієї статті призначення і виплата пенсій названим категоріям проводиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» та цього Закону.

Відповідно до додатку № 1 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою КМУ від 18.06.1991 № 44 (втратила чинність на підставі Постанови КМУ від 25.08.1992 № 501) село Корогод Чорнобильського району відноситься до населених пунктів, жителі яких евакуйовані в 1986 році (зона відлучення).

Згідно ч. 3 ст. 65 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Отже, єдиною підставою для призначення позивачці пенсії на підставі ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є посвідчення категорії 2 .

Позивачкою до своєї заяви про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку було надано, зокрема, копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, трудову книжку, копію диплома, довідку про заробітну плату та посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження 2 категорії.

Проте, з копії посвідчення громадянки, евакуйованої у 1986 році із зони відчуження 2 категорії та інших документів, необхідних і достатніх для призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку, відповідач прийняв рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії.

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги постанову Київського окружного адміністративного суду від 13.12.2017,яка набрала законної сили 13 лютого 2018 року, і якою визнано протиправним та скасовано рішення Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали учать у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження у 1986 році, яке оформлене протоколом № 189 у частині визнання факту необґрунтованої видачі посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи категорії 2 ОСОБА_1, і в частині, що вказане посвідчення, видане ОСОБА_1, підлягає вилученню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки факт постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю позивачки підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Отже, у відповідача були всі законні підстави для призначення з 28.12.2016 ОСОБА_1 пенсії за віком із зниженням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тому відмова відповідача у призначенні та виплаті пенсії позивачки є незаконною.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що призначення пенсії з 28.12.2016 є безпідставним, оскільки рішенням комісії від 20.03.2017 № 1076/03 позивачці було відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно поданої заяви від 28.12.2016 зі зниження пенсійного віку, так як посвідчення 2 категорії, яке слугувало підставою для зниження пенсійного віку позивачки, було визнано таким, що видано безпідставно.

За таких обставин, враховуючи, що підставою для відмови у призначенні та виплаті позивачці пенсії був протокол комісії №189, в той же час він є таким, що не діє з моменту прийняття у частині визнання факту необґрунтованої видачі посвідчення позивачці, отже, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний призначити пенсію позивачці у відповідності до ст. 45 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

За таких обставин та беручи до уваги встановлене судом, право позивачки на призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 8 років відповідно до ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", враховуючи, що із заявою позивачка звернулася до відповідача 28.12.2016, то така пенсія повинна бути призначена їй з 28.12.2016.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У пункті 52 рішення у справі "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд однак зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Скордіно проти Італії" ("Scordino v. Italy"№ 36813/97).

Відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення такого важливого фінансового питання, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини з посиланням на закріплений в законодавстві України принцип in dubio pro tributario зазначив, що органи державної влади повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянину тлумаченню національного законодавства.

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" № 28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" № 45701/99).

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту шляхом зобов'язання відповідача вчинити дії, варто зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства"(Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Таким чином, ефективний засіб правового захисту у розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Виходячи з наведеного, суд доходить висновку, що позовна вимога про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області призначити позивачці пенсію за віком відповідно до ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» як громадянці евакуйованій у 1986 році із зони відчуження зі зниженням пенсійного віку на 8 років, є обґрунтованою.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів щодо правомірності своїх дій, а тому заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 205, 241, 245, 246, 257, 259-262, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії та скасувати рішення № 1076/03 Управління Пенсійного фонду України у місті Славутичі Київської області від 20.03.2017 про відмову гр. ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, згідно ст. 45 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зі зниженням пенсійного віку на 8 років, відповідно до вимог ст. 55 ЗУ "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Славутичі Київської області призначити та виплачувати гр. ОСОБА_1 з 28.12.2016 року пенсію за віком, згідно ст. 45 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із зниженням пенсійного віку на 8 років, відповідно до вимог ст. 55 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як громадянці евакуйованої у 1986 році із зони відчуження (2 категорії).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лапій С.М.