Справа № 640/1374/19
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

01 лютого 2019 року м. Київ № 640/1374/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Клименчук Н.М., ознайомившись з позовною заявою

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2)
до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 17, )
провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії.

Ознайомившись із позовною заявою, судом встановлено невідповідність позовної заяви вимогам статті 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Як вбачається з позовних матеріалів, позивачем не надано доказів сплати судового збору чи звільнення від сплати такого, натомість зазначено, що позивачів звільнено від сплати судового збору в силу п. 22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів".

Суд не погоджується з наведеною нормою, виходячи з наступного.

В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХІІ (надалі - Закон №1023-ХІІ) зазначено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до статті 1-1 Закону №1023-ХІІ цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону №1023-ХІІ передбачено, що виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №1023-ХІІ виробник - суб'єкт господарювання, який: виробляє товар або заявляє про себе як про виробника товару чи про виготовлення такого товару на замовлення, розміщуючи на товарі та/або на упаковці чи супровідних документах, що разом з товаром передаються споживачеві, своє найменування (ім'я), торговельну марку або інший елемент, який ідентифікує такого суб'єкта господарювання; або імпортує товар.

Відповідно до пункту 18 частини статті 1 Закону №1023-ХІІ продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації.

Пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Згідно з частиною 1 статті 21 Закону №1023-ХІІ крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо:

1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції;

2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення;

3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору;

4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач;

5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію;

6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою;

7) ціну продукції визначено неналежним чином;

8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Частиною 1 статті 22 Закону №1023-ХІІ захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до частини 5 статті 28 Цивільного-процесуального кодексу України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Аналогічна правова позиція визначена абзацом 2 пункту 12 частини 1 статті 26 Закону №1023-ХІІ справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, а на території Автономної Республіки Крим - органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері захисту прав споживачів.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що від сплати судового збору звільняються позивачі при зверненні з відповідними позовами до місцевих загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 30 Закону №1023-ХІІ скарги на рішення органів виконавчої влади, що здійснюють захист прав споживачів, їх службових осіб, а також на дії таких осіб розглядаються в порядку, визначеному законодавством.

Виходячи з вищенаведених норм законодавства, норми Закону №1023-ХІІ застосовуються при порушенні виконавцями, виробниками, продавцями прав споживачів, які встановленні Законом України «Про захист прав споживачів».

В той же час, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва в порядку адміністративного судочинства з вимогою визнати протиправними дії та зобов'язати вчинити певні дії орган виконавчої влади, як суб'єкта владних повноважень в межах здійснення ним дискреційних повноважень у сфері публічно-правових правовідносин. А тому, норми статті 22 Закону №1023-ХІІ не можуть бути застосовані до вищезазначених правовідносин.

Вичерпний перелік підстав звільнення від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях визначений частиною 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивачі просять суд стягнути з ФОнду гарантування вкладів фізичних осіб частину невиплаченої гарантованої суми вкладів, майнову відповідальність у розмірі 3% річних з урахуванням індексу інфляції, суму завданих збитків, у розмірі 13% річних та моральну шкоду, а відтак даний позов носить майновий характер.

Суд зазначає, що ставки сплати судового збору визначені статтею 4 Закону України "Про судовий збір", де вказано, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою ставка становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" передбачено, що з 1 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб в розмірі 1921,00грн., отже, судовий збір, відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті в розмірі 704,80грн.

Крім того, частиною 7 статті 6 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом.

Відповідно до частини першої та другої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

З урахуванням викладеного суд, прийшов до висновку про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху із встановленням позивачу строку для усунення виявлених недоліків шляхом надання до суду оригіналу документу, що підтверджує сплату судового збору.

Керуючись статтями 160, 161, 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Залишити позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без руху .

2. Встановити позивачу п'ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання даної ухвали.

3. Попередити позивача про те, що у випадку не усунення недоліків позовної заяви, вона буде повернута йому відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 256 та п. 5 ч. 1 ст. 294 КАС України, ухвала суду про залишення позовної заяви без руху набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена лише у випадку порушення правил підсудності

Суддя Н.М. Клименчук