Справа № 807/2232/14
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3325/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року (рішення ухвалене у м. Ужгород судом у складі головуючого судді Луцович М.М. повний текст рішення судом складено 12 жовтня 2018 року) у справі № 807/2232/14 за адміністративним позовом Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області до Комунального підприємства "Водоканал м. Ужгород" про зобов'язання виконати пункт 3 вимоги Ужгородської об'єднаної Держфінінспекції від 31.03.2014 року №01-13/302 щодо усунення порушень та недоліків виявлених ревізією на загальну суму 327970,65 грн., суд-

В С Т А Н О В И В :

І.ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Державна фінансова інспекція в Закарпатській області звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Комунального підприємства "Водоканал м. Ужгород" про зобов'язання виконати пункт 3 вимоги Ужгородської об'єднаної Держфінінспекції від 31.03.2014 року №01-13/302 щодо усунення порушень та недоліків виявлених ревізією на загальну суму 327970,65 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області до Комунального підприємства "Водоканал м. Ужгород" про зобов'язання виконати пункт 3 вимоги Ужгородської об'єднаної Держфінінспекції від 31.03.2014 року №01-13/302 щодо усунення порушень та недоліків виявлених ревізією на загальну суму 327970,65 грн. - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що в ході ревізії виявлено порушення з питань використання фінансових ресурсів, викладені в акті ревізії від 21.03.2014 №07-810/6. Згідно вимог п. 7 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993 року № 2939-ХІІ Ужгородською об'єднаною Держфінінспекцією направлено КП "Водоканал м. Ужгород" вимогу від 31.03.2014 №01-13/302, якими зобов'язано у встановлений термін до 31.04.2014р. вжити заходи щодо усунення виявлених ревізією порушень та проінформувати про виконання вимог. Станом на день звернення позивача до суду із даним позовом залишилися не відшкодованими фінансові порушення на загальну суму 327970,65 грн., позивач вказує, що вимога, якою відповідача зобов'язано в установлений термін опрацювати матеріали ревізії та забезпечити повне відшкодування виявлених порушень є законною та такою, що прийнята в межах повноважень позивача.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу в установлений строк не надав.

Позивач вдруге в судове засідання не прибув, подав клопотання про перенесення розгляду справи з причин неможливості забезпечити явку представника. Колегія суддів, зазначене клопотання відхиляє, оскільки позивачу було надано достатній строк для забезпечення явки представника до суду. Надане ж суду клопотання про неможливість повторно направити представника до суду є необґрунтованим та таким, що направлено на порушення судом строків розгляду справи.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені в установленому порядку. Відтак, враховуючи приписи ст. 311 КАС України, розгляд апеляційної скарги здійснюється в порядку письмового провадження.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи і не заперечується сторонами, що працівниками Ужгородської об'єднаної Держфінінспекції на IV квартал 2013 року проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства "Виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства міста Ужгород" за період з 01.04.2011 року по 01.01.2014 року. Встановлені ревізією порушення законодавства з питань використання фінансових ресурсів, викладені в акті ревізії від 21.03.2014 №07-810/6 (Т.1, а.с. 9-64).

Суть виявленого порушення полягає в тому, що за даними обліку відповідача, станом на 01.10.2013 року, рахується не відшкодована та просточена дебіторська заборгованість за надані послуги з водовідведення, з 47-ми підприємствами та організаціями на загальну суму 327970,65 грн., з терміном позовної давності понад три роки.

31.03.2014року Ужгородською об'єднаною Держфінінспекцією направлено КП "Водоканал м. Ужгород" вимогу від №01-13/302 ( Т.1, а.с.5-8 ).

Пунктом 3 названої вимоги, відповідача зобов'язано налагодити та здійснювати постійний контроль за проведенням претензійно-позовної роботи з дебіторами з метою повного погашення останніми заборгованості за отримані послуги та недопущенням в подальшому недоотримання доходів внаслідок пропуску строків позовної давності та забезпечити надходження (в т. ч. в судовому порядку) недоотриманих доходів за надані послуги в сумі 327970,65 грн. Провести претензійно- позовну роботу із підприємствами щодо відшкодування дебіторської заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення на суму 327970,65 грн.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що збитки стягуються у судовому порядку за відповідним позовом органу державного фінансового контролю, вони не можуть бути стягнуті за адміністративним позовом про зобов'язання вчинити певні дії, а саме виконати пункт вимоги.

ІІІ. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Дослідивши зміст пред'явленої позивачу вимоги у названій частині, колегія суддів приходить до висновку, що зміст згаданої вимоги фактично направлений на примусове зобов'язання відповідача забезпечити проведення претензійно -позовної роботи із підприємствами щодо відшкодування дебіторської заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення на суму 327970,65 грн.

На час виникнення спірних правовідносин правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні внормовувались положеннями Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (Закон № 2939-XII) та приписами Положення про Державну фінансову інспекцію України, (затв. Указом Президента України N499/2011 від 23.04.2011).

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальність винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими Органу державного фінансового надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

За таких обставин у органу фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Відтак, збитки, щодо наявності яких зроблено висновок Держфінінспекцією, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не шляхом пред'явлення позову про примусове зобов'язання підконтрольної установи виконати вимогу про проведення претензійно- позовної роботи щодо відшкодування дебіторської заборгованості.

Враховуючи приведені положення законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача з приводу примусового зобов'язання відповідача виконати п. 3 названих вимог в частині забезпечення контролю та проведенням претензійно-позовної роботи щодо відшкодування дебіторської заборгованості на суму 327970,65 грн, оскільки законом визначена окрема та незалежна процедура, за якої орган державного фінансового контролю має право звернутися до суду з позовом в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вищевказаний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено Верховним Судом України, зокрема, в постановах від 7 жовтня 2014 року (справа №21-368а14), від 14 жовтня 2014 року (№21-453а14), від 18 листопада 2014 року (№21-461а14), від 20 січня 2015 року (№21-601а14), від 27 січня 2015 року (21-436а14), від 10 лютого 2015 року (№21-632а14), Верховним Судом у постановах від 24.04.2018р. у справі №826/3902/15, від 08.05.2018р. у справі № 826/3350/17, від 25 травня 2018 року у справі № К/9901/17291/18 (№ 810/4712/14), від 11 вересня 2018 по справі №826/11524/14.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність доводів якими мотивовано судове рішення, не дають підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими, а застосування судом норм матеріального та процесуального права - неправильним.

З урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач намагається вжити заходи по відшкодуванню виявлених під час ревізії відповідача збитків не у спосіб, визначений законом: шляхом направлення на адресу суб'єкта ревізії вимоги про їх відшкодування, та в подальшому - звернення до суду з позовною заявою про зобов'язання виконати цю вимогу, замість звернення до суду з відповідним позовом про стягнення завданих державі або об'єкту контролю збитків.

Відтак, судом першої інстанції підставно відмовлено у задоволення названої вимоги позивача.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги на предмет зобов'язання відповідача налагодити та здійснювати постійний контроль за проведенням претензійно-позовної роботи з дебіторами з метою погашення заборгованості та недопущенням в подальшому недоотримання доходів внаслідок пропуску строків позовної давності та забезпечити надходження (в т.ч. в судовому прядку) недоотриманих доходів за надані послуги в сумі 327970,65 грн., то колегією суддів враховано таке.

З матеріалів справи вбачається, що після отримання керівником відповідача названої вимоги, відповідачем 30.04.2014року надано позивачу відповідь листом № 578/1, якою зазначено, що керівником підприємства проводиться постійний контроль за проведенням претензійної-позовної роботи з дебіторами за отримані послуги для повного погашення та надано копії матеріалів претензійно-позовної роботи із підприємствами за попередні роки.

Заперечуючи обставини щодо належного виконання відповідачем вимоги, в обумовленій частині, колегія суддів дійшла висновку, що позивач у названій вимозі не деталізував які конкретні дії мав би вчинити відповідач на виконання названого абзацу вимоги та способу їх вчинення.

Зміст вимоги, що є предметом спірних правовідносин спірної вимоги, є індивідуально-правовим актом, оскільки відтак породжує права і обов'язки для підконтрольної установи, якій вона адресована та полягає в тому, щоб "забезпечити виконання п.3 вимоги", встановлених контролюючим органом. Додатково про обов'язковий характер даної вимоги свідчить застереження в ній про те, що її невиконання є підставою для звернення до суду.

Водночас, спірна вимога, як індивідуально-правовий акт, в силу закону обов'язковий до виконання підконтрольною установою, винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є неконкретизованою.

З акту перевірки, вбачається, що ревізією охоплений період перевірки з 01.04.2011 року по 01.01.2014 року, про що зазначено позивачем і в позовній заяві та в самому акті перевірки (Т.1 а.с. 9). Водночас, позивачу в ході перевірки були надані первинні документи та копії до матеріалів перевірки щодо того, що заборгованість, яка рахувалася та виникла у періоди, які не охоплювалися ревізією, а саме, що дебіторська заборгованість рахувалася з 2006 по 2011 рік та відповідачем проводився комплекс заходів щодо проведення претензійно - позовної роботи із кожним з таких.

Надані суду копії документів за переліком наведеним у рішенні суду першої інстанції безпосередньо вказують на проведення відповідачем аналізу дебіторської заборгованості, причин та умов її виникнення, проведенням претензійної роботи, а зокрема відповідачем за результатами аналізу встановлено, що заявлені позивачем до обов'язкового стягнення суми дебіторської заборгованості розподіляються наступним чином:

- 138 049,95 грн. - це сума заборгованості підприємств, які що припинили свою діяльність, у зв'язку з припиненням їх діяльності підстав для проведення претензійно-позовної роботи немає;

- 173366,11грн. - це сума безпідставно нарахованого боргу, у зв'язку з ненаданням відповідачем послуг по водопостачанню та водовідведенню у зв'язку з чим такі суми з рахунків та не обліковуються на рахунках відповідача;

- 2 934,60 грн. - це сума боргу, на яку комісією відповідача встановлено недоцільність звернення до суду у зв'язку із перевищенням судових витрат над сумою загальної заборгованості.

Щодо інших дебіторів, то відносно них проведено позовну роботу, у справі наявні судові рішення, що набрали законної сили, що також унеможливлює звернення до суду з тих самих підстав.

За таких умов, суд першої інстанції прийшов вірного висновку про те, що спонукання відповідача самостійно визначити на підставі невизначених законодавчих актів, які саме заходи йому слід вжити для усунення виявлених порушень, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення відповідачем чинного законодавства. Зазначене в світлі обов'язкового характеру спірної вимоги в частині корегування роботи підконтрольної установи є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як «акту індивідуальної дії".

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного офісу Держаудитслужби в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Закарпатській області залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі 807/2232/14 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 21 лютого 2019 року.