Справа № 814/1605/17
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/1605/17

Категорія:8.3.3 Головуючий І інстанції Біоносенко В.В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Шевчук О.А.,

при секретарі Іщенко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 03.11.2017 р.) по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альянс» до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

07.08.2017 року ТОВ «Альянс» звернулось до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДФС у Миколаївській області, в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 17.07.2017 року № про визначення суми податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 2 168 876 грн. та застосування штрафних санкцій в сумі 1084438 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рішення податкового органу є неправомірним, оскільки воно ґрунтуються на необґрунтованих та помилкових висновках перевірки.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року адміністративний позов ТОВ «Альянс» - задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Миколаївській області від 17.07.2017 року №.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник ГУ ДФС у Миколаївській області 04.12.2017 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30.10.2017 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В судових засіданнях суду апеляційної інстанції 05.12.2018р. та 13.02.2019р. представник позивача апеляційну скаргу податкового органу не визнав, надав змістовні пояснення та мотивовано просив залишити її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції 05.12.2018р., в свою чергу, підтримав свою апеляційну скаргу, надав пояснення, в яких виклав свою правову позицію та наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

В подальшому, судом апеляційної інстанції, на підставі ст.ст.80,306,308 КАС України, були витребувані додаткові докази та за клопотанням представника відповідача (апелянта), ухвалою від 07.02.2019р. наступне судове засідання призначено в режимі відеоконференції.

Однак, разом з тим, представник відповідача в останнє судове засідання 13.02.2019р. для участі у справі в режимі відеоконференції з невідомих причин не з'явився, в зв'язку із чим, з урахуванням нестабільного (поганого) відео-зв'язку з Миколаївським окружним адміністративним судом, справа була розглянута у відкритому судовому засіданні без участі сторін за наявними у справі матеріалами та на підставі наданих сторонами доказів.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ТОВ «Альянс» ()зареєстровано 09.02.2004 року у виконавчому комітеті Миколаївської міської ради та з 16.02.2004р. є платником ПДВ. Основним видом діяльності ТОВ «Альянс» за КВЕД - є будівництво житлових і нежитлових будівель.

В період з 02.06.2017 року по 09.06.2017 року ревізорами ГУ ДФС у Миколаївській області, на підставі наказу №797 від 01.06.2017р., була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Альянс», за результатами якої складено Акт №610/14-29-14-07/32741433 від 16.06.2017 року, відповідно до висновків якого, підприємство позивача, в порушення вимог ст.ст.198,200 ПК України, занизило ПДВ на загальну суму 2252504 грн.

До таких висновків контролюючий орган дійшов на підставі відсутності у позивача усіх необхідних документів, які підтверджують транспортування товарів (будівельних матеріалів) до місця будівництва, а також на підставі того, що при фактичній кількості 10 працівників, контрагент (підрядник) позивача - ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД», з урахуванням встановленої законодавством норми тривалості робочого часу на одну людину, не в змозі був виконати усі задекларовані позивачем обсяги підрядних робіт (послуг).

17.07.2017 року уповноваженою особою ГУ ДФС у Миколаївській області, на підставі вказаного вище Акту перевірки №610/14-29-14-07/32741433 від 16.06.2017р., винесено податкове повідомлення-рішення №, яким ТОВу «Альянс» було збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ в розмірі 2168876 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції в сумі 1084438 грн.

Не погоджуючись з такими діями та рішенням податкового органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та відповідно, з неправомірності дій та спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи, з урахуванням наявних в них та наданих позивачем додаткових доказів, цілком погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими та заснованими на законі, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011 р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом.

Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Як слідує зі змісту положень п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Отже, будь-які документи (у т.ч. договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, з урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку повинні братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як визначено п.14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як слідує зі змісту приписів п.п.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України, «податковий кредит» - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до ст.185 ПК України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю, постачання послуг, ввезення товарів на митну територію України, вивезення товарів за межі митної території України, постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Вимогами п.198.1 ст.198 ПК України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у т.ч. у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

А у відповідності до п.198.2 ст.198 ПКУ, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг чи дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Також, п.198.3 ст.198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у т.ч. при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у т.ч. інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із п.198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст.39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст.201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці 1 цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст.198 ПКУ).

Так, як видно з положень п.201.10 ст.201 ПКУ, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Як вже зазначалося вище, згідно із п.44.1 ст.44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що цей Закон поширюється зокрема на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього ж Закону, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Також, ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, вищенаведені законодавчі положення пов'язують податкові наслідки у вигляді зменшення бази оподаткування податку на додану вартість на суму понесених витрат (у тому числі по сплаті (нарахуванню) ПДВ у ціні придбаних товарів (робіт, послуг) з реальним виконанням господарської операції та з наявністю первинних документів (зокрема, податкових накладних), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції і дозволяють встановити дійсний рух активів у процесі її виконання.

Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи, 01.11.2016 року між ТОВ «Альянс» та ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» було укладено договір підряду №42/2016, відповідно до умов якого, підрядник зобов'язується виконати будівельно-монтажні роботи з реконструкції складу КОСК в с. Жовтневе (об'єкт Ташликської ГАЕС) .

Як свідчать матеріали справи, на підтвердження виконання зазначених вище будівельно-монтажних робіт позивачем було надано як до перевірки, так і до суду, належним чином оформлений та підписаний сторонами договір №42/2016, довідку про вартість виконаних робіт, розрахунок загальновиробничих витрат, підсумкову відомість ресурсів, посвідчення про відрядження працівників, Акт виконаних робіт від 24.11.2016р. на загальну суму 395648,4 грн. (у т.ч. ПДВ 65941,4 грн.), виписану ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» на адресу ТОВ «Альянс» податкову накладну №9 від 24.11.2016р. на суму ПДВ 65941,4 грн., яка, в свою чергу, була своєчасно зареєстрована в ЕРПН за №922664468.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, за виконані контрагентом по вказаному вище договору підряду будівельні роботи ТОВ «Альянс» розрахувався повністю, перерахувавши 24.11.2016 року через банківську установу на р/рахунок ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» 395648,4 грн., що підтверджується відповідним банківським платіжним дорученням.

Також, з матеріалів справи встановлено, щ 01.11.2016 року між ТОВ «Альянс» та ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД», окрім договору підряду, було укладено договір поставки №44/2016, за яким постачальник (ТОВ «Браво груп лімітед») поставив на адресу позивача будівельні матеріали на загальну суму 1332789,96 грн.

На підтвердження виконання зазначеного вище договору поставки позивачем було надано як до перевірки, так і до суду, належним чином оформлений та підписаний сторонами договір №44/2016, специфікації до нього, податкові накладні, які, в свою чергу, були своєчасно зареєстровані в ЕРПН та видаткові накладні.

Як свідчать матеріали справи, по вказаному вище договору поставки №44/2016 ТОВ «Альянс» розрахувався з постачальником у повному обсязі, перерахувавши через банківську установу на р/рахунок ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» 1332789,96 грн., що підтверджується відповідними банківськими платіжними дорученнями.

Зазначені суми, сплачені на користь ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД», позивач відобразив у власному податковому кредиті - 370328 грн. за листопад 2016 року та 1882176 грн. - за грудень 2016 року.

Так, досліджуючи «реальність» та «товарність» цих договорів, відповідно до роз'яснення Вищого адміністративного суду України, викладеного у листі №742/11/13-11 від 02.06.2011р., судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає за необхідне зазначити, що саме за цими спірними господарськими операціями будь-яких інших документів, ніж ті, які були надані позивачем (договори, товарні накладні, податкові накладні, платіжні доручення, Актів приймання робіт), бути не може.

До того ж, в будь-якому випадку, відповідно до вимог ч.2 ст.77 КАС України, обов'язок доказування обставин «безтоварності» або «нереальності» господарських договорів покладено виключно на податковий орган, а не на платника податків.

В даному конкретному випадку, на думку судової колегії, відповідачем таких доказів щодо нереальності господарських правовідносин між ТОВ «Альянс» та ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» не надано, а наявні у спірному Акті перевірки висновки є необґрунтованими, бездоказовими та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

Так, як видно з матеріалів справи, контрагент позивача - ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» станом на листопад - грудень 2016 року був зареєстрований в ЄДРЮО та ФОП (а саме - з 04.06.2004р.) та в якості платника ПДВ (з 01.01.2016р.), мав індивідуальний податковий номер, діючу ліцензію ДАБІ України АЕ №290919 від 25.06.2014р., основний вид його діяльності за КВЕД 42.99 (41.10) - «будівництво будівель і інших споруд», а виписані ним податкові накладні були зареєстровані у Єдиному реєстрі податкових накладних.

Тобто, ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» як на момент здійснення спірних господарських операцій, так і на момент прийняття оскаржуваного рішення суду 1-ї інстанції, мав необхідний обсяг цивільної та податкової правоздатності, оскільки перебував на обліку у органах податкової служби (з 05.06.2004р.) та був зареєстрований як платник податку на додану вартість. У такому разі, враховуючи вказані вище обставини, Державна фіскальна служба та її органи не мають права заперечувати можливість формування податкового кредиту за рахунок цього підприємства, без достатніх для цього підстав.

Що ж стосується інших тверджень відповідача, в обґрунтування своєї позиції, то питання за рахунок яких саме трудових ресурсів (власних, залучених за цивільно-правовими договорами чи неоформленими працівниками) ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» виконувало свої зобов'язання перед ТОВ «Альянс» не може впливати на можливість врахування позивачем цих коштів у власному податковому кредиті.

З приводу ж нібито завищення у актах приймання-передачі людино-годин, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що «людино-години» - це є лише умовною одиницею, яка використовується сторонами для визначення вартості робіт за договором. Оскільки, сторони за договором погодили саме таку ціну за виконану роботу, у податкового органу також немає достатніх підстав для її оспорювання. До того ж, підрядник мав можливість залучати до виконання підрядних робіт, субпідрядників або неоформлених належним чином найманих працівників. У якій же саме спосіб підрядник - ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» виконував свої договірні зобов'язання перед підприємством позивача є його власною відповідальністю і у разі порушення ним під час цього вимог трудового чи податкового законодавства, це не може впливати правомірність формування ТОВ «Альянс» податкового кредиту.

Ті обставини, що у постачальника (підрядника) позивача нібито було недостатньо власних трудових чи матеріальних ресурсів, або в ланцюгах постачальників є сумнівні підприємства чи навіть підприємства, які визнані фіктивними, є лише приводом (сигналом) для більш ретельної перевірки (дослідження) саме їх діяльності. Отже, самі по собі ці обставини не можуть бути підставами для позбавлення покупців цих підприємств права на віднесення сплачених на їх користь коштів до податкового кредиту та валових витрат.

Тобто, на думку суду, відповідач, в даному випадку, невиправдано спрощує процес доведення факту відсутності реальних господарських операцій та фактично перебільшує юридичне значення власних Актів про неможливість проведення зустрічних перевірок.

Також, слід звернути увагу й на те, що відносно підприємства-контрагента ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД» відсутній і вирок суду щодо засудження їх керівників чи засновників за діяльність, пов'язану з ухиленням від сплати податків або створенням фіктивного підприємства.

Що ж стосується посилань відповідача на наявність певних недоліків у видаткових накладних, то з цього приводу слід вказати, що ці недоліки не є суттєвими та не є достатніми доказами або підставами для заперечення самого факту проведення господарської операції.

Окремі дефекти форми первинного документу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо його недійсності, як наслідок, заперечення факту проведення господарської операції.

Крім того, слід також звернути увагу й на те, що товарно-транспортна накладна є обов'язковим документом лише під час підтвердження надання послуг з перевезення, а для підтвердження поставки товару, товарно-транспортна накладна є необов'язковим, а «факультативним» доказом, а тому, її відсутність теж, в свою чергу, не може бути достатньою підставою для заперечення факту проведення господарської операції з поставки будівельних матеріалів позивачу.

До того ж, як вбачається з листа-повідомлення директора контрагента-постачальника - ТОВ «БРАВО ГРУП ЛІМІТЕД», останній підтвердив факт залучення ним для здійснення поставки позивачу ТМЦ приватного перевізника, який, в свою чергу, посилаючись на Закон України «Про захист персональних даних», не дав згоду на поширення інформації щодо його господарської діяльності (т.5 а.с.50).

Таким чином, усі претензії контролюючого органу до зазначених контрагентів позивача є передчасними та фактично носять загальний, неконкретний і абстрактний характер, а також ґрунтуються лише на припущеннях.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції вважає, що сама по собі несплата податку продавцем (у т.ч. внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового обліку покупцем (позивачем) та його зобов'язання зі сплати податків.Таким чином, за вказаних обставин, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність спірного податкового повідомлення-рішення від 17.07.2017р. № та необхідність його скасування.

І на останнє, судова колегія приймає до уваги та ще раз вважає за необхідне наголосити на тому, що згідно з вимогами цивільного та податкового законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та презумпція правомірності рішень платника податку (пп.4.1.4 п.4.1.ст.4 ПКУ), а відповідно до ст.61 Конституції України, юридична відповідальність особи має виключно індивідуальний характер. Тобто, якщо контрагент позивача або його контрагенти у 2-й чи 3-й ланках ланцюга, не виконали своїх податкових зобов'язань, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

При чому, одночасно слід зазначити й про той факт, що вищенаведені висновки узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду України, зокрема, в постановах від 01.06.2010р. (справа №21-573во10), від 31.01.2011р. (справа №21-47а10) та Верховного суду, зокрема, в постанові від 31.01.2019р. (справа №802/548/15-а) при вирішенні спорів цієї категорії, а також практикою Європейського Суду з прав людини (справа «Булвес» проти Болгарії від 22.01.2009р.).

До того ж, ще суд вказує і на те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.195,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 19.02.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук