Справа № 140/2286/18
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року ЛуцькСправа № 140/2286/18

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Волдінера Ф. А.,

при секретарі судового засідання Журомській І. М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів:

Волинської обласної державної адміністрації ОСОБА_2,

Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації ОСОБА_3,

Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Волинської обласної державної адміністрації, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності та дій протиправними, зобовязання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 (далі позивач) звернувся з позовом до Волинської обласної державної адміністрації (далі відповідач 1), Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (далі відповідач 2), Управління Укртрансбезпеки у Волинській області (далі відповідач 3), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області та Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на його скарги; 2) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо не направлення скарги за належністю для її розгляду по суті; 3) зобовязати відповідачів вчинити дії, передбачені Законом України «Про звернення громадян»; 4) стягнути з відповідачів солідарно на його користь 1 000 000 (один мільйон) грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Ухвалою від 14 листопада 2018 року провадження у справі було відкрито, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11 грудня 2018 року.

Адміністративний позов обґрунтований наступним.

04.10.2018 року позивачем засобами поштового звязку було направлено до відповідачів 1, 2, 3 скаргу в звязку із порушенням касиром автостанції м. Горохів, яка належить ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (далі ПрАТ «Вопас») права позивача на придбання пільгового квитка, як інваліда другої групи, а також порушення перевізником ФОП ОСОБА_6 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.1997 року (далі скарга).

Вказані скарги були отриманні відповідачами 05.10.2018 року.

Всупереч вимогам статтей 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» відповідачами 2, 3 скарги не розглянуто у встановлений законом термін. Станом на момент звернення до суду відповідь до позивача не надійшла.

Відповідач 1 листом від 31.10.2018 року за № Р-307 повідомив позивача, що розгляд питань, наведених у скарзі не належить до компетенції відповідача 1 і порекомендував звернутись до Міністерства інфраструктури України, що є порушенням вимог статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Позивач вважає, що відповідачами допущено бездіяльність щодо поданих ним скарг, а відповідь відповідача 1 є формальної відпискою.

Позивач стверджує, що бездіяльністю відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у переживаннях та душевних стражданнях, які він зазнав внаслідок бездіяльності відповідачів.

Позивач оцінює завдану йому моральну шкоду в 1000000 (один мільйон) гривень.

23.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 1, згідно з яким з позовом не погоджується обґрунтовуючи свою позицію наступним.

Відповідач 1 отримав звернення позивача 05.10.2018 року за вхідним № Р-4431. Вказане звернення було скеровано для розгляду до департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації, який є самостійною юридичною особою публічного права. Про що в той же день, 05.10.2018 року, з додержанням 5-денного терміну, передбаченого частиною третьою статті 7 Закону України «Про звернення громадян», було надіслано повідомлення позивачу.

Питання зазначені у зверненні позивача не належать до компетенції відповідача 1 згідно Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Тому відповідач 1 вчинив всі необхідні дії щодо розгляду зазначеного звернення та надіслав його для розгляду за належністю у структурний підрозділ облдержадміністрації, який є самостійною юридичною особою публічного права та повідомив позивача у встановлений законом термін, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Також вважає безпідставними вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено обставин та підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди.

29.11.2018 року позивачем було подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вважає, що наведені відповідачем 1 аргументи не спростовують фактів його бездіяльності, а додані до відзиву докази не є належними та допустимими, з огляду на наступне.

Як вбачається з листа департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації від 31.10.2018, цей орган не вважає себе належним для розгляду скарги, а тому перенаправлення відповідачем 1 скарги до департаменту є протиправним.

Повідомлення відповідача 1 про те, що скарга була направлена на розгляд до департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації на адресу позивача не надходило. Відповідачем 1 не надано доказів про направлення такого повідомлення.

Перенаправлення скарги не спростовує факту бездіяльності відповідача 1, оскільки обовязок розгляду скарги лежить саме на відповідачеві 1.

Крім того, як вбачається з інформації розміщеної на веб-сайті Міністерства юстиції України, ідентифікаційний присвоєний Управлінню транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації. (дата запису: 08.01.2014 року), а Управління інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації припинена з 08.01.2014 року.

Отже Управління інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації є нелегітимним органом, оскільки здійснює діяльність без державної реєстрації.

Відповідно до статті 16 Закону України Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцеві державні адміністрації в межах, визначених Конституцією і законами України, здійснюють, зокрема, на відповідних територіях державний контроль за додержанням транспортного обслуговування, законодавства про захист прав споживачів.

Отже порушені в скарзі питання належать до компетенції відповідача 1.

Також просить суд винести окрему ухвалу та направити матеріали до правоохоронних органів в звязку із незаконною діяльністю Управління інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації.

03.12.2018 року до суду надійшло заперечення від відповідача 1, відповідно до якого з доводами викладеними позивачем у відповіді на позовну заяву не погоджується оскільки Законом України «Про звернення громадян» та Інструкцією з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, обєднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року за № 348, не передбачено надсилання повідомлень заявникам рекомендованими чи цінними листами з описом вкладення. Відтак відповідач 1 не має правової можливості та не зобовязаний подавати докази про надіслання позивачу та отримання ним повідомлення від 05.10.2018 року за № Р-4431.

Щодо твердження позивача про те, що департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації є нелегітимним органом зазначає, що згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.09.2018 року департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації є самостійною юридичною особою публічного права з кодом .

30.11.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 3, відповідно до якого з позовом не погоджується зважаючи на наступне.

Скарга позивача була отримана відповідачем 3 05.10.2018 року та зареєстрована за вхідним № Р-56.

18.10.2018 року відповідачем 3 на адресу ПрАТ «Вопас» було направлено лист № 2343/20-18 з проханням розглянути скаргу в частині компетенції ПрАТ «Вопас» та надати відповідь до 02.11.2018 року.

Також для надання пояснень по суті справи відповідачем 3 було запрошено перевізника ФОП ОСОБА_6, який надав відповідні пояснення 26.10.2018 року. З перевізником було проведено розяснювальну роботу щодо неухильного виконання вимог законодавства про автомобільний транспорт та Правил надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом.

05.11.2018 року, у межах строків визначених Законом України «Про звернення громадян», на адресу позивача направлено лист № 2562/21-18 з відповідними копіями та відповіддю по суті скарги.

Звертає увагу суду, що відповідно до Положення про Управління Укртрансбезпеки у Волинській області, відносини, що виникають між громадянами та автобусними станціями під час придбання квитків, не є обєктом державного нагляду та контролю відповідача 3.

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», перевізник притягається до відповідальності посадовими особами Укртрансбезпеки лише у випадку безпідставної відмови перевізника у пільговому перевезенні пасажира за наявності в нього відповідного квитка.

Також, відповідач 3 заперечує проти стягнення з нього моральної шкоди з причин необґрунтованості такої вимоги.

04.12.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача 2, відповідно до якого з позовом не погоджується, оскільки скаргу позивача було розглянуто та 09.10.2018 року направлено на адресу Держпродспоживслужби України лист за № 5397/Р-207 для розгляду та погодження на проведення позапланової перевірки. Позивача було повідомлено про продовження розгляду звернення листом від 08.11.2018 року за № 6075/Р-207.

Крім того вважає позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди безпідставними та неаргументованими, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав та не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому моральної шкоди.

07.12.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзиви відповідачів 2, 3, в якій позивач зазначає таке.

Відповідач 2 не надав належних та допустимих доказів направлення ним листа від 09.10.2018 року № 5397/Р-207 на адресу Держпродспоживслужби України. Крім того, відповідно до Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» Держпродспоживслужба України не є компетентним органом, який надає погодження для проведення позапланових перевірок субєктів господарювання.

Відповідач 2 не надав належних та допустимих доказів направлення ним листа від 08.10.2018 року за № 6075/Р-207 і доказів отримання цього листа.

Твердження відповідача 2 про направлення вказаного листа є відвертою неправдою, оскільки позивачем отримано відповідь від відповідача 2 листом від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207, який є ідентичним за змістом з листом від 08.11.2018 року окрім того, що в листі від 23.11.2018 року відсутня інформація про продовження строку розгляду звернення позивача. За таких обставин, позивач вважає, що в діях посадових осіб відповідача 2 вбачаються ознаки злочину передбаченого статтею 358 Кримінального кодексу України підроблення документів, в звязку з чим просить суд винести окрему ухвалу та направити матеріали до правоохоронних органів.

Також зазначає, що передача відповідачем 3 скарги позивача на розгляд до ПрАТ «Вопас», тобто субєкта господарювання, дії якого оскаржуються, є порушенням статті 7 Закону України «Про звернення громадян».

Проведення відповідачем 3 розяснювальної роботи з перевізником не є належним розглядом скарги в розумінні статті 19 Закону України «Про звернення громадян»

Відповідач 3 не надав належних та допустимих доказів направлення ним листа від 05.11.2018 року та доказів отримання цього листа.

Згідно пункту 6 статті 3 Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» позаплановий захід державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав проводиться органом державного нагляду (контролю) за погодженням Державної регуляторної служби. Відповідач 3 не звертався до Державної регуляторної служби за відповідним погодженням.

Відповідно до приписів Положення про Державну службу з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, від 11.02.2015 року № 103, Закону України «Про автомобільний транспорт», Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 року питання викладені у скарзі належать до компетенції відповідачів 2 та 3.

07 грудня 2018 року позивач подав через канцелярію суд заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належних дій для розгляду скарг позивача, не вчиненні належних дій для захисту порушених прав позивача та не вчиненні належних дій щодо притягнення до відповідальності осіб винних у порушенні прав позивача;

2) визнати протиправними бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо ненадання відповіді на скаргу позивача та дії щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є її структурним підрозділом;

3) визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо несвоєчасного надання відповіді на скаргу, направлення скарги до органу, який не є некомпетентним вирішувати питання, що були предметом скарги;

4) визнати протиправною бездіяльність Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на скаргу, направлення скарги для розгляду до субєкта господарювання, дії якого оскаржуються, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення прав позивача.

Також 07 грудня 2018 року позивачем через канцелярію суду було подано клопотання про залучення у справі у якості співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Ухвалою від 11 грудня 2018 року задоволено клопотання позивача про залучення співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації. Залучено в адміністративній справі за позовом ОСОБА_5 до Волинської обласної державної адміністрації, Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області, Управління Укртрансбезпеки у Волинській області про визнання бездіяльності та дій протиправними, співвідповідача Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (далі відповідач 4).

27.12.2018 року до суду надійшло заперечення від відповідача 4, яке по суті є відзивом на позовну заяву і відповідно до якого, відповідач 4 вважає доводи викладені в позовній заяві безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт», забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Враховуючи викладене позивача було проінформовано, що вирішення вказаного в скарзі питання не належить до компетенції структурних підрозділів облдержадміністрації. Для розгляду зазначеного питання та отримання відповіді заявнику запропоновано звернутись до організатора перевезень Міністерства інфраструктури України.

29.12.2018 року позивачем було подано відповідь на заперечення відповідача 4, відповідно до яких, позивач не погоджується з доводами відповідача 4, оскільки наведені твердження не спростовують фактів бездіяльності відповідач 4.

Всупереч вимогам статті 7 Закону України «Про звернення громадян» відповідач 4 не розглянув скаргу і не переслав за належністю до відповідного органу, який, на думку відповідача 4, є компетентним розглядати питання зазначені у скарзі. Законодавством України не передбачено способу вирішення скарги шляхом надання рекомендацій та розяснення законодавства.

Крім того, звертає увагу суду, що на момент виникнення спірних правовідносин було відсутнє положення про управління транспорту та інфраструктури Волинської обласканої державної адміністрації. Таке положення було затверджене розпорядженням Волинської обласканої державної адміністрації лише 08.11.2018 року. Отже відповідачем 1 проявлено бездіяльність щодо незатвердження вказаного положення продовж більше чотирьох років, чим спричинено невизначеність щодо прав та обовязків відповідача 4.

02.01.2019 року відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь позивача, яке обґрунтовано, що містить доводи аналогічні викладеним в запереченні отриманому судом 29.12.2019 року.

29 грудня 2018 року позивач подав через канцелярію суд заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої просить суд:

1) визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо відсутності належних дій для розгляду скарг позивача, не вчиненні належних дій для захисту порушених прав позивача та не вчиненні належних дій щодо притягнення до відповідальності осіб, винних у порушенні прав позивача;

2) визнати протиправними бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо ненадання відповіді на скаргу позивача, та дії щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є її структурним підрозділом;

3) визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо не затвердження впродовж більше чотирьох років положення про Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації;

4) визнати протиправними дій Головного Управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо несвоєчасного надання відповіді на скаргу, направлення скарги до органу, який не є компетентним вирішувати питання, що були предметом скарги, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача;

5) визнати протиправною бездіяльність Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на скаргу, направлення скарги для розгляду до суб'єкта господарювання, дії якого оскаржуються, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача;

6) визнати протиправною бездіяльність Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації щодо неналежного розгляду скарги позивача;

7) стягнути з відповідачів солідарно 1 000 000 (один мільйон) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю та протиправними діями відповідачів по відношенню до мене.

Ухвалою від 09.01.2019 року було продовжено строк підготовчого провадження до 13.02.2019 року.

В підготовчому засіданні 22.01.2019 року протокольною ухвалою підготовче провадження було закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

07.02.2019 року через канцелярію суду позивачем було подано заяву про зміну позовних вимог, а також представником відповідача 2 заяву про долучення доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 12.02.2019 року було розглянуто питання зміни позивачем позовних вимог і, зважаючи на те, що відповідно до заяви від 07.02.2019 року позивачем збільшено обсяг позовних вимог, а також розширено (змінено) предмет оскарження, судом не було прийнято до розгляду та повернуто позивачу вказану заяву. При цьому суд керувався приписами частини першої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до яких позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п'ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Також судом було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача 2 в долученні до матеріалів справи доказів, оскільки представником відповідача 2 не було дотримано умов встановлених приписами статті 79 КАС України, відповідно до яких відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачем засобами поштового звязку було направлено до відповідачів 1, 2, 3 скаргу в звязку із порушенням касиром автостанції м. Горохів ПрАТ «Вопас» права позивача на придбання пільгового квитка, як інваліда другої групи, а також порушення перевізником ФОП ОСОБА_6 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №176 від 18.02.1997 року (далі скарга).

Із змісту скарги вбачається, що порушення прав позивача полягало у відмові касиром автостанції продати позивачу пільговий квиток, як інваліду другої групи, а також відмови водія автобусу, який їхав за маршрутом Луцьк-Львів, від перевезення позивача за пільговою вартістю з м. Горохів Волинської області до смт. Радехів Львівської області.

Вказані скарги були отриманні відповідачами 05.10.2018 року.

В той же день відповідачем 1 скарга була передана для розгляду по суті відповідачу 4.

Позивач листом від 31.10.2018 року за № Р-307 отримав відповідь від відповідача 4, яким позивачу було розяснено, що питання викладені у скарзі не належать до компетенції структурних підрозділів облдержадміністрації, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт», забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Також запропоновано позивачу для розгляду вказаних у скарзі питань та отримання відповіді звернутись до організатора перевезень Міністерства інфраструктури України.

Вказані обставини встановлені судом на підставі пояснень учасників справа та підтверджуються письмовими доказами наявними в матеріалах справи.

Зважаючи на встановлені судом фактичні обставини справи, змістом спірних правовідносин є право громадян на відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення шляхом звернення до відповідних державних органів чи органів місцевого самоврядування, з одного боку, та з іншого обовязок відповідних владних органів забезпечити вчасний розгляд звернень громадян, а також через реалізацію своїх повноважень на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України забезпечити захист порушених прав громадян.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР (далі Закон № 393/96), який, відповідно до його преамбули, регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

З метою належного вирішення даного спору судом було застосовано нормативні акти, що регулюють суспільні відносини в сфері надання послуг з пасажирських перевезень автомобільним транспортом, оскільки реалізація прав позивача саме в цих відносинах зумовили його подальше звернення із скаргою до відповідачів, тобто є підставою виникнення спірних правовідносин. Зокрема судом застосовано положення Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-III (далі Закон № 2344), Правила надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.1997 року (далі Правила №176).

Крім того, з метою встановлення компетенції відповідачів щодо спірних правовідносин та повноважень на вчинення заходів реагування судом застосовано Закон України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 року № 586-XIV (далі Закон № 586), Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі Закон № 877), Закон України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» 03.11.2016 року № 1728-VIII (далі Закон № 1728), постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону України «Про тимчасові особливості здійснення заходів державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 18.12.2017 року № 1104 (далі Постанова №1104).

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96 встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Приписами частин першої, четвертої статті 3 Закону № 393/96 визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 393/96, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Водночас положеннями частини третьої статті 7 Закону № 393/96 визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

При цьому чинним законодавством не встановлено порядку та способу надсилання відповіді на звернення громадян, зокрема обовязку органу, що розглядає звернення надсилати відповідь чи повідомлення за скаргою рекомендованим чи цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач 1 стверджує, що на виконання приписів частини третьої статті 7 Закону № 393/96 ним було повідомлено позивача про передачу скарги для вирішення до структурного підрозділу відповідача 4. При цьому відповідач посилається на додану до відзиву копію повідомлення позивача від 05.10.2018 року за № Р-4431.

Відповідач 2 стверджує, що позивача було повідомлено про продовження розгляду звернення листом від 08.11.2018 року за № 6075/Р-207, в той час як позивач отримав лист від відповідача 2 від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207.

Відповідач 3 стверджує, що 05.11.2018 року, у межах строків визначених Законом № 393/96, на адресу позивача направлено лист № 2562/21-18 з відповідними копіями та відповіддю по суті скарги, копію якого було додано до відзиву на позовну заяву.

Однак суд критично ставиться до доводів відповідачів 1, 2, 3 з огляду на таке.

Відповідно до приписів статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною першою, другою статті 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на вищенаведене, належними доказами направлення позивачу відповіді на скаргу є журнал реєстрації вихідної кореспонденції, реєстри відправленої вихідної кореспонденції, тощо; тоді як копії повідомлення від 05.10.2018 року за № Р-4431, лист від 05.11.2018 року за № 2562/21-18, лист від 08.11.2018 року за № 6075/Р-207 не є доказами, що містять інформацію щодо предмету доказування, зокрема щодо надсилання цих листів позивачу.

Таким чином, відповідач 1, відповідач 2 та відповідач 3 не довели суду належними доказами, що ними були вчинені дії щодо надання відповіді на скаргу позивача у строки визначені Законом № 393/96, а відтак позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання відповіді відповідачами 1 та 3 підлягають до задоволення.

Зважаючи на те, що позивач не заперечує, що ним від відповідача отримано відповідь за скаргою листом від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207, тобто лист був складений з порушенням строку визначеного Законом № 393/96, до задоволення підлягає позовна вимога щодо визнання протиправними дій відповідача 2 щодо несвоєчасного надання відповіді.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є структурним підрозділом відповідача 1.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, відповідачем 1 05.10.2018 року було отримано скаргу позивача і в той же день передано на розгляд до структурного підрозділу відповідача 4.

За приписами статті 1 Закону № 586 місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Статтею 5 Закону № 586 визначено, що склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до частини першої статті 42 Закону № 586, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій здійснюють керівництво галузями управління, несуть відповідальність за їх розвиток.

З наявної у справі копії Положення про Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови обласної державної адміністрації від 05.02.2018 року за № 78, вбачається, що основним завданням департаменту є забезпечення реалізації державної політики в галузях транспорту, в тому числі автомобільного, дорожнього господарства, туризму та звязку на території області.

Відтак, відповідачем 1 обґрунтовано було передано для розгляду по суті скаргу позивача, до профільного галузевого структурного підрозділу Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2018 року за кодом станом на 31 жовтня 2018 року був зареєстрований департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації.

Водночас згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2018 року станом на 04 грудня 2018 року за кодом зареєстроване управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

З наявної в матеріалах справи копії розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації Волинської області № 699 від 25.10.2018 року вбачається, що Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації був перейменований в Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації.

Таким чином, юридична особа публічного права Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації станом на 05.10.2018 року була належним чином зареєстрована Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а тому твердження позивача про нелегітимність вказаного органу не відповідають дійсності.

Зважаючи на вищевикладене, позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо надсилання скарги до недіючої юридичної особи, яка є структурним підрозділом відповідача 1, не підлягає до задоволення.

Так само не підлягає до задоволення позовна вимога щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо не затвердження впродовж більше чотирьох років положення про Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (відповідача 4), оскільки, як було викладено вище, Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації був перейменований в Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації розпорядженням голови Волинської обласної державної адміністрації Волинської області № 699 від 25.10.2018 року.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 2 щодо направлення скарги до органу, який не є компетентним вирішувати питання, що були предметом скарги, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача, то суд зазначає наступне.

З листа відповідача 2 від 23.11.2018 року за № 6390/Р-207, який отриманий позивачу вбачається, що відповідачем 2 скарга позивача надіслана на адресу Держпродспоживслужби України для розгляду та отримання погодження на проведення позапланової перевірки, однак станом на 23.11.2018 року таке погодження не отримано.

Частиною першою статті 1 Закону № 877, зокрема, встановлено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища; заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Положеннями статті 6 Закону № 877 визначено, що звернення фізичної особи (фізичних осіб) про порушення, що спричинило шкоду її (їхнім) правам, законним інтересам, життю чи здоров'ю, навколишньому природному середовищу чи безпеці держави, з додаванням документів чи їх копій, що підтверджують такі порушення є підставою для здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю). Позаплановий захід у такому разі здійснюється виключно за погодженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідного державного колегіального органу.

Однак, Законом № 1728 було встановлено до 31.12.2018 року мораторій на проведення органами державного нагляду (контролю) планових заходів із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Відповідно до частини другої статті 3 вказаного Закону, позаплановий захід державного нагляду (контролю) на підставі обґрунтованого звернення фізичної особи про порушення суб'єктом господарювання її законних прав проводиться органом державного нагляду (контролю) за погодженням Державної регуляторної служби.

Водночас, статтею 6 Закону № 1728 було визначено, що дія цього Закону не поширюється на відносини, що виникають під час проведення заходів нагляду (контролю) органами, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою №1104 було затверджено перелік органів державного нагляду (контролю), на які не поширюється дія Закону № 1728. Зокрема в цей перелік включена Держпродспоживслужба та її територіальні органи (в частині заходів із здійснення державного ветеринарно-санітарного контролю, державного нагляду (контролю) за дотриманням санітарного законодавства, безпечністю та окремими показниками якості харчових продуктів, дотриманням законодавства про захист прав споживачів, державного нагляду у сферах карантину та захисту рослин).

Таким чином, відповідач 2 правомірно звернувся до Держпродспоживслужби України для отримання погодження на проведення позапланової перевірки за звернення позивача.

Відтак, в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 2 щодо направлення скарги до органу, який не є компетентним вирішувати питання, що були предметом скарги, відсутності належних дій щодо притягнення до відповідальності перевізника та автостанції, якими вчинено порушення законних прав позивача, належить відмовити.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача 3 щодо направлення скарги для розгляду до субєкта господарювання, дії якого оскаржують ся.

З наданих представником відповідача 3 доказів вбачається, що листом від 18.10.2018 року за №2343/20-18 скаргу відповідача було надіслано голові правління ПрАТ «Вопас» ОСОБА_7 з проханням розглянути вказану скаргу та надати до 02.11.2018 року інформацію щодо порушених заявником питань.

Листом від 29.10.2018 року за № 976/2 адресованим начальнику Управління Укртрансбезпеки у Волинській області ОСОБА_8 відповідачем 3 було отримано відповідь з поясненнями щодо суті скарги позивача від ПрАТ «Вопас».

Відповідно до частини 4 Закону № 393/96, забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 19 Закону № 393/96 встановлено коло обовязків органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг. До таких обовязків, серед іншого, належить обовязок письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Спираючись на системний аналіз зазначених норм Закону № 393/96 слід дійти висновку, що обовязок повідомити заявника про результати розгляду його звернення лежить на особі, яка розглядає таке звернення.

Зважаючи на те, що листом від 18.10.2018 року за №2343/20-18 відповідачем 3 не було зобовязано ПрАТ «Вопас» надати відповідь позивачу, натомість вказаний лист містить прохання щодо надання інформації щодо порушених у скарзі питань відповідачу 3, такий лист за своєю суттю є запитом на отримання пояснень.

Таким чином, твердження позивача про те, що відповідачем 3 було направлено скаргу до субєкта господарювання, дії якого оскаржуються, для розгляду, є необґрунтованими.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача 3 щодо направлення скарги для розгляду до субєкта господарювання, дії якого оскаржуються, не підлягає до задоволення

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації щодо неналежного розгляду скарги позивача.

Судом встановлено, що листом від 31.10.2018 року за № Р-307 позивач отримав відповідь від відповідача 4, яким позивачу було розяснено, що питання викладені у скарзі не належать до компетенції структурних підрозділів облдержадміністрації, також цим листом запропоновано позивачу для розгляду вказаних у скарзі питань та отримання відповіді звернутись до організатора перевезень Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до приписів статті 7 Закону № 2344, забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області (внутрішньообласні маршрути), - на Раду міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації.

З цими приписами кореспондуються положення статті 1 Закону № 586, відповідно до яких, місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Судом встановлено, що предметом скарги є відмова касира автостанції продати позивачу квиток за пільговою вартістю на автобусний маршрут між населеними пунктами різних областей.

Відтак, питання зазначені в скарзі виходять за межі компетенції Волинської обласної державної адміністрації, а також її структурних підрозділів, яким є відповідач 4.

Водночас, положеннями частини третьої статті 7 Закону № 393/96 визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, при надсиланні листа від 31.10.2018 року за № Р-307 відповідач 4 діяв в супереч приписам Закону № 393/96, як в частині не дотримання обовязку щодо пересилання скарги позивача за належністю відповідному органу, так і в частині недотримання пятиденного терміну на таке пересилання та повідомлення про це позивача.

Позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача 4 щодо неналежного розгляду скарги.

Однак, надсилання листа не є бездіяльністю (пасивною поведінкою) відповідача, оскільки передбачає вчинення певних дій. Так само розгляд скарги, хоч і неналежний, є активною поведінкою субєкта спірних правовідносин.

Відтак, належним способом захисту порушених прав позивача в цьому випадку буде визнання протиправними дій відповідача 4 щодо неналежного розгляду скарги.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів 1 000 000 (одного мільйону) моральної шкоди, то така вимога належить до задоволення частково з огляду на наступне.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

З цією нормою кореспондуються приписи статті 1173 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до яких, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач просить суд відшкодувати завдану йому моральну шкоду. Моральна шкода це втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Вказана норма не містить вказівки, порушення яких саме прав тягне за собою відшкодування моральної шкоди. Відтак, порушення будь-якого права особи може мати наслідком завдання моральної шкоди і, відповідно, є підставою для позовної вимоги про її відшкодування.

За своєю природою інститут відшкодування моральної шкоди є приватно-правовим, оскільки стосується безпосередньо особистих прав людини. Однак, виходячи з приватно-правового характеру субєктивного цивільного права потерпілої особи на використання зазначеного способу цивільно-правового захисту, очевидно, що таке право може виникнути також у звязку з порушенням прав особи в публічно-правових відносинах, що і знайшло своє відображення в приписах статті 56 Конституції України.

У публічно-правових відносинах моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою субєкта владних повноважень або його посадових осіб.

Виходячи із загальних засад доказування, позивач повинен довести, що йому заподіяно шкоду і визначити її розмір. Це означає, що позивач повинен зазначити, які саме виникли обставини, що спричинили страждання чи приниження честі, гідності, яку саме шкоду вони спричинили і який її розмір.

Всупереч цьому позивач не вказує на будь-які обставини, що підтверджують спричинення йому страждань чи інших втрат немайнового характеру.

Однак, суд вважає, що будь-яке порушення прав фізичної особи неодмінно заподіює шкоду.

У даній справі суд дійшов висновку про те, що всіма відповідачами було допущено протиправну поведінку щодо позивача.

Оскільки підставою виникнення обовязку відшкодувати моральну шкоду є протиправна поведінка (дії чи бездіяльність), то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу.

При оцінці обґрунтованості вимог особи про відшкодування моральної шкоди належить керуватись принципом розумності, тобто виходити з обєктивно передбачуваних за обставин справи форм моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності обставини, що свідчать про наявність та характер завданих особі немайнових втрат

Зважаючи на встановлені обставини, зміст та характер спірних правовідносин, суд дійшов переконливого висновку, що в даному випадку факт заподіяння моральної шкоди не вимагає окремого доказування.

Щодо розміру моральної шкоди, який належить відшкодувати позивачу суд виходить з наступного.

Суд враховує, що моральну шкоду неможливо відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Зважаючи, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завданні йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів суд вважає, що розумним та справедливим розміром відшкодування завданої неправомірною поведінкою відповідачів моральної шкоди є 1 000 (одна тисяча) гривень, що підлягає стягненню з відповідачів солідарно.

Крім того, позивач просив суд постановити окремі ухвали щодо відповідача 4 з підстав його незаконної діяльності, а також щодо відповідача 2 з тих підстав, що в його діях вбачаються ознаки злочину передбаченого статтею 358 Кримінального кодексу України підроблення документів.

Відповідно до частин першої та другої статті 249 КАС України, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Із змісту наведених норм вбачається, що постановлення окремої ухвали є правом суду, тобто визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача субєкта владних повноважень не має незворотнім наслідком постановлення окремої ухвали.

Зважаючи на те, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження обставини, які, на думку позивача, є підставами для постановлення окремої ухвали, клопотання позивача про постановлення окремих ухвал щодо відповідачів 2 та 4 до задоволення не підлягають.

Керуючись статтями 243-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про звернення громадян», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Волинської обласної державної адміністрації щодо ненадання відповіді на скаргу ОСОБА_5 від 04 жовтня 2018 року.

Визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області щодо несвоєчасного надання відповіді на скаргу ОСОБА_5 від 04 жовтня 2018 року.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Укртрансбезпеки у Волинській області щодо ненадання відповіді на скаргу ОСОБА_5 від 04 жовтня 2018 року.

Визнати протиправними дії Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_5 від 04 жовтня 2018 року

Стягнути солідарно з Волинської обласної державної адміністрації (43027, м. Луцьк, Київський майдан, будинок 9, ), Управління транспорту та інфраструктури Волинської обласної державної адміністрації (43027, м. Луцьк, Київський майдан, будинок 9, ), Управління Укртрансбезпеки у Волинській області (43020, м. Луцьк, вулиця Звязківців, будинок 1-Б, ), Головного управління Держпродспоживслужби у Волинській області (43020, м. Луцьк, вулиця Поліська січ, будинок 10, ) на користь ОСОБА_5 (43022, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) 1 000 (одну тисячу) гривень на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтями 255, 295 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф. А. Волдінер

Повний текст судового рішення виготовлено 22.02.2019 року.