Справа № 826/10200/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2019-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 лютого 2019 року №826/10200/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (далі також - суд) звернулася Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі також - позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м.Києві (далі також - відповідач, ГУ ДФС у м.Києві), в якому, згідно з заявою про уточнення позовних вимог від 19.07.2018, просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 04.07.2018 №0-2655, №0-2655, №0-2655, №0-2655, №0-2655.

Ухвалою суду від 11.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позов мотивовано тим, що належні позивачу об'єкти нерухомості, на які оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, відносяться до будівель промисловості, не є об'єктами оподаткування відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Відповідач 06.08.2018 подав відзив на позовну заяву, а 23.08.2018 - пояснення по справі, у яких посилався на те, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам законодавства України, оскільки вимоги пп. «є» пп. 266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України поширюються на вказані об'єкти нерухомості, які належать промисловим підприємствам та не поширюються на позивача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Позивачу на праві приватної власності належить, зокрема, таке нерухоме майно:

- нежитлове приміщення плиточного цеху під літерою «Д», загальною площею 94,8 кв.м, за адресою: м.Житомир, вул.Жуйка, 43, на підставі договору купівлі-продажу від 30.04.2015, зареєстрованого в реєстрі за №1728;

- 72/100 частини (цех, кладова та вентиляційна) нежитлового приміщення, загальною площею 1013,20 кв.м., за адресою: м.Житомир, вул.Жуйка, 43, на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 01.11.2016, зареєстрованого в реєстрі за №3584;

- 28/100 частини нежитлового приміщення, загальною площею 1013,20 кв.м., за адресою: м.Житомир, вул.Жуйка, 43, на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 02.11.2016, зареєстрованого в реєстрі за №3623;

- ? частина нежитлових приміщень, загальною площею 396,40 кв.м., плиточного цеху під літерою «Д» за адресою: м.Житомир, вул.Жуйка, 43, на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 16.11.2016, зареєстрованого в реєстрі за №3800;

- ? частина нежитлових приміщень, загальною площею 396,40 кв.м., плиточного цеху під літерою «Д» за адресою: м.Житомир, вул.Жуйка, 43, на підставі договору дарування частки нежитлового приміщення від 17.11.2016, зареєстрованого в реєстрі за №3812.

21.05.2018 відповідачем було сформовано податкові повідомлення-рішення №0-2655 та №0-2655, якими позивачу визначено суму зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Як вбачається з листа ГУ ДФС у м.Києві від 09.07.2018 №32499/Р/26-15-13-10-22, за результатами звірки, проведеної на підставі наданих позивачем документів, відповідачем було здійснено перерахунок та сформовані нові податкові повідомлення-рішення від 04.07.2018, якими позивачу визначено суму зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік:

- №0-2655 на суму 3171,20 грн.;

- №0-2655 на суму 11672,06 грн.;

- №0-2655 на суму 3171,20 грн.;

- №0-2655 на суму 4539,14 грн.;

- №0-2655 на суму 1516,80 грн.

Попередньо сформовані податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, врегульовано Податковим кодексом України (тут і надалі - ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачено статтею 266 ПК України, якою встановлено наступне.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (пп.266.1.1 п.266.1).

Об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2).

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п.266.3).

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (пп.266.6.1 п.266.6).

Відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 вказаної норми, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

При цьому, пп. «є» п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, встановлено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Буквальний аналіз пункту «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

В силу пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до п. 5.3 ст. 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промислові (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промислові».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промислові», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість у розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Таким чином, застосування п. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств (вказана правова позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 15.05.2018 року у справі 806/2676/17 та у справі 806/2461/17, а також у постанові від 13.11.2018 року у справі № 820/417/17).

Разом з тим, у межах спірних відносин наявна лише одна з обов'язкових умов - будівлі промисловості.

А відтак, об'єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця, не підпадають під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

При цьому, обставини помилкового зазначення в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях невірної адреси позивача не свідчать про їх протиправність та не можуть бути підставою для їх скасування.

Таким чином, підстави для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень - відсутні.

Позивач, в силу положень ч.1 ст.77 КАС України, повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Відповідач, в силу положень частини 2 статті 77 КАС України, довів відповідність оскаржуваних рішень вимогам ч.3 ст.2 КАС України.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень не стягуються.

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні адміністративного позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у м.Києві (місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко