Справа № 320/8852/18
Суддя: Купавська Н. М.
Дата ухвалення: 2019-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Дата документу 08.02.2019
Справа № 320/8852/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Купавської Н.М.

при секретарі Діденко Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Мелітополі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить скасувати рішення № 31 від 12.07.2018, прийняте завідувачем сектору запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області, затверджене начальником Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області, в частині заборони йому вїжджати на територію України строком на три роки до 12.07.2021.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог останній вказує на те, що 12.07.2018 завідувачем сектору запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області було прийняте рішення про примусове повернення за межі України громадянина республіки ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та заборону йому вїзду на територію України строком на три роки до 12.07.2021, зобовязавши покинути територію України у термін до 21.07.2018. Однак, при прийняті вказаного рішення посадові особи не зясували, що у позивача на території Мелітопольського району мешкають рідний батько та брат. Рідний брат зареєстрований як фізична особа-підприємець та має джерело доходу, отже, має достатнє фінансове забезпечення для покриття витрат, повязаних з перебуванням позивача в Україні. А тому, вказане рішення в частині заборони вїзду на територію України є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в цій частині. В рішенні відповідач не вказав ніяких підстав, при наявності яких вїзд позивачу на територію України не дозволяється.

Представник відповідача - Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав письмовий відзив на позов, пояснивши, що Мелітопольським МВ УДМС ніякого рішення про заборону позивачу вїзду на територію України строком на 3 роки не приймалось, а приймалось рішення на підставі ст.26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» про заборону щодо подальшого вїзду на територію України на 3 роки до 12.07.2021.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом і не оспорювалось сторонами ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_4, який прибув у 2016 році на територію України через КПП «Харків» у гості /а.с.35, 34/.

Так, 06.07.2018 головним спеціалістом сектору ОЗНМРВ Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_1 ОСОБА_2 складений протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого з 2016 року громадянин ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з порушенням строків перебування, а саме: перевищив 90-денний строк перебування на території України на протязі 180 днів з дати першого вїзду, чим порушив п. 2.2 Постанови Кабінету Міністрів України № 150 від 05.02.2012 /а.с.37/.

Мелітопольським МВ УДМС України в Запорізькій області від 06.07.2018 позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 5100 грн. /а.с.36/

12 липня 2018 року Мелітопольським МВ УДМС України в Запорізькій області прийнято рішення №31 про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, заборону вїзду на територію України строком на три роки до 12.07.2021 та зобовязання покинути територію України у термін до 21.07.2018 /а.с.38/.

Не погодившись з вказаним рішенням в частині щодо заборони подальшого в"їзду в Україну на термін 3 роки, вважаючи його протиправним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно п.9 ч.1ст.1 цього Закону іноземцями та особами без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, є іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку.

Відповідно до Угоди про взаємне визнання віз держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав від 09.10.1992 для громадян країн-учасниць СНД встановлено безвізовий порядок в'їзду.

Водночас, в силу вимог абз.2 п.2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули за короткостроковою візою, а також з держав з безвізовим порядком вїзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України, виконання службових обовязків іноземним кореспондентом або представником іноземного засобу масової інформації тощо) та за умови подання підтверджувальних документів на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього вїзду в Україну (абз. 1 п. 6 вказаного Порядку).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, являючись громадянином ОСОБА_6 ОСОБА_4, не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме: після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилявся від виїзду з території України, чим порушив вимоги ч.3 ст.9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як наслідок, постановою начальника Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області від 06.07.2018 позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1ст.203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 5100 грн.

Відповідно до ч.1ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Як вбачається з прохальної частини позовної заяви рішення про примусове повернення в країну походження громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 оскаржується позивачем лише в частині заборони подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки.

Частиною 2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до положень ч.ч. 3-4 ст.26 Закону один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері захисту державного кордону. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, як підставу для визнання протиправним оскаржуваного рішення, посилається на те, що відповідач у своєму рішенні не зобовязаний одночасно приймати рішення про подальшу заборону вїзду на територію України. Відповідачем не враховано ту обставину, що на території Мелітопольського району у позивача мешкають рідні батько та брат, за місцем проживання позивач характеризується задовільно, скарг не має, має хронічне захворювання у звязку із проведенням операції в Мелітопольській лікарні.

У свою чергу суд погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею13 та частиною другою статті26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другоїстатті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

1. В інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

2. Якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

3. Якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

4. Якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

5. Якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

6. Якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

7. Якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила вїзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами вїзду-виїзду;

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України.

Встановлена ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є необов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав.

Суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З цих підстав суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_1 строком на 3 роки.

У свою чергу з рішення про примусове повернення в країну походження вбачається, що ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження його виїзду за межі України (а.с.38).

За вищевикладених обставин, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення позивачу заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення ним правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак, це не є передбаченою Законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну.

Окрім того, суд зазначає, що відсутність у ОСОБА_1 законних джерел доходу на території України, ухиляння від виїзду з України тощо, про що вказано у рішенні, з огляду на вимоги ст.13 Закону не можуть бути визнані підставами для подальшої заборони в'їзду позивачу в Україну.

Таким чином, суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в'їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в'їзду в Україну позивачу на строк 3 роки, а встановлені в ході судового розгляду справи обставини свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч.1 ст.26 вищевказаного Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну.

З огляду на викладене суд вважає, що законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не наведено і в ході судового розгляду справи не встановлено.

Відповідно до ст.ст.73,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем в підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги, суд дійшов до висновку про наявність підстав для скасування рішення відповідача від 12.07.2018 про заборону вїзду на територію України строком на 3 роки громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 9, 13, 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст. 2, 5, 6-10, 241-246, 250, 255, 288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області про скасування рішення задовольнити повністю.

Скасувати рішення № 31 від 12 липня 2018 року, прийняте завідувачем сектору запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області затверджене начальником Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області, в частині заборони громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, вїжджати на територію України строком на три роки до 12.07.2021.

Рішення може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач: Мелітопольський МВ УДМС України в Запорізькій області, місце розташування: Запорізька область, м.Мелітополь, вул.І.Алексєєва, 26, .

СУДДЯ: