Справа № 540/96/19
Суддя: Дубровна В.А.
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/96/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дубровної В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1, ЛиповецькоїСтелли Ієзикилівни до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

09 січня 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач 1, ОСОБА_1.) та ОСОБА_2 (надалі - позивач 2, ОСОБА_2), від імені яких діє ОСОБА_3 (надалі - представник позивачів), звернулися до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (надалі - відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), у якому просять:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 р., із нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 р., із нарахуванням компенсації втрати частини доходів, застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, здійснити осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, починаючи з 01.10.2017 р.

Ухвалою суду від 14.01.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Приписами частини третьої статті 263 КАС України визначено, що у даній категорії спорів заявами по суті справи є позов та відзив. При цьому, відповідно до частин 5 та 8 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до змісту позовної заяви, позивачі вказані вимоги обґрунтовують тим, що

проживаючи на даний час в Ізраїлі, мають право на виплату пенсії за віком відповідно до статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009. Факт її проживання за кордоном за умови наявності громадянства України не може бути підставою для відмови у виплаті належних їм пенсійних виплат. Відмову відповідача, обґрунтовану ненаданням заяв про поновлення виплати пенсії особисто ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позивачі вважають протиправною, оскільки ч. 1 ст. 44 цього ж закону передбачає можливість подання заяв про призначення (перерахунок) пенсії через представника на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. При цьому, позивачі вважають себе такими, що мають право на поновлення виплати пенсій з 07.10.2009 р.,оскільки невиплата пенсії відбулася з вини органу пенсійного фонду, а тому, відповідно до приписів ст. 46 Закону виплата пенсії повинна здійснюватися за весь минулий період без обмеження будь-яким строком. Вимоги позивачів щодо нарахування компенсації втрати частини доходів обґрунтовані посиланням на ст. 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення". Крім того, позивачі вважають себе такими, що мають право на надбавку до пенсії як діти війни. Зважаючи на те, що з 01.10.2017 р. розпочато осучаснення (підвищення) пенсій в автоматичному режимі, позивачі просять провести перерахунок та осучаснення їх пенсій.

У строк встановлений судом, відповідач 01.02.2019 р. надав відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову, оскільки заяви про поновлення виплати пенсій подані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через представника та надіслані поштою, що не відповідає вимогам п.1.7 Порядку №22-1. Також позивачі не дотрималися не надали Управлінню документів, що засвідчують їх місце проживання (реєстрації), в той час як подання зазначених документів необхідне для визначення правильності звернення до належного територіального органу Пенсійного фонду. При цьому, відповідач звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону . З цього часу Пенсійний фонд був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Проте, наявність обов'язку відновити виплату пенсії не позбавляє позивачів необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачам, позивачі повинні були дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду. З огляду на викладене відповідач вважає, що позивачами пропущено шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, передбачений ст. 122 КАС України. Крім того пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Проте, на сьогодні двосторонніх угод між Україною та Ізраїлем, щодо соціального забезпечення громадян іншої країни не укладено. Також відповідач зазначає, що на даний час на розгляді у Верховній Раді України знаходиться проект Закону України про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо виплати пенсії у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон, у висновках до якого було зазначено те, що доцільність положень даного проекту ще й у встановленні Кабінетом Міністрів України порядку та процедури переказу пенсій. У зв'язку з тим, що проект Закону України про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та нових законодавчих актів не прийнято, а питання щодо врегулювання призначення виплати пенсії особам, що виїхали на постійне місце проживання до іншої держави, з якою не укладено двостороннього договору залишається не вирішеним, правових підстав для поновлення пенсії за віком, як пенсіонерам, які мешкають за кордоном немає. Щодо індексації пенсії, то відповідач зазначає, що уповноваженим органом для здійснення індексації є Держстат України, а тому вказана вимога також є необґрунтованою. Стосовно компенсації частини втрачених доходів, то відповідач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється у разі невиплати з вини органу, який призначає і виплачує пенсію, нарахованих сум. Оскільки пенсія позивачам не нараховувалася, тому відсутні підстави для виплати компенсації втрати частини доходів.

Дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вказує про наступне.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент виникнення спірних правовідносин були громадянами України, що підтверджується закордонним паспортом громадянина України серії НОМЕР_4, виданий 27.11.2006 р. (дійсний до 27.11.2016 р.), орган видачі 2ISR та закордонним паспортом серії НОМЕР_5, виданий 27.11.2006 р. (дійсний до 27.11.2016 р.), орган видачі 2ISR.

З 17.06.1995 року ОСОБА_2 призначено пенсію за віком, що підтверджується протоколом засідання Комісії по призначенню пенсій Суворовського відділу соціального захисту населення м. Херсона № 4/128.

З 31.06.1992 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком, що підтверджується протоколом Комісії по призначенню пенсій при виконкомі Комсомольської ради народних депутатів Херсонської області № 9/107.

В подальшому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхали на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, у жовтні 2006 р. прийняті на консульський облік посольства України у Державі Ізраїль, у зв'язку з чим їм припинено виплату пенсій.

05.02.2016 р. представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до Управління ПФУ у м. Херсоні із заявами про перерахунок та поновлення раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом надіслання рекомендованим листом.

Отримавши відмову пенсійного органу у задоволенні вказаних заяв, позивачі оскаржили її в судовому порядку.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 17.06.2016 р. у справі № 667/1902/16-а суд дійшов висновку про те, що "… діючим законодавством виключено можливість направлення заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії поштою, а відтак представником позивачів не було дотримано вимог вищезазначеного Порядку при звернення до пенсійного органу, які є обов'язковими", у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2

4 липня 2016 року представник позивачів, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності, повторно звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні із заявами від імені позивачів про перерахунок та поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 та ОСОБА_2, разом копіями усіх необхідних документів, шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням.

Листами №242/Л-25 та №243/Л-25 від 04 серпня 2016 року відповідач відмовив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсій посилаючись на порушення заявниками вимог, визначених Порядком подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 р. у справі № 766/17743/16-а визнано протиправною бездіяльність щодо не розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04.07.2016 р. про поновлення виплати та перерахунок пенсії за віком, зобов'язано повторно розглянути заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04.07.2016 р. про поновлення виплати та перерахунок пенсії за віком.

На виконання вказаної постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 р. ГУ ПФУ в Херсонській області повторно розглянуто звернення представника позивачів щодо поновлення виплати пенсій за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та листом від 18.12.2018 р. № 766/А-99-1 повідомлено, що відповідно до пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 заява, зокрема, про поновлення виплати пенсії, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Відповідно до пункту 2.9 Порядку особа, яка звертається за пенсією, повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). До заяви опікуна (піклувальника) додається копія рішення органу опіки та піклування про встановлення опіки чи піклування або відповідне рішення суду; батьків - вихователів додається угода про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу. При цьому відповідач зазначив, що з документів, які надійшли до Херсонського відділу обслуговування громадян ГУ ПФУ в Херсонській області вбачається, що представництво інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 здійснюється в рамках договірного представництва, а саме на підставі довіреності на представлення інтересів цих осіб в установах та організаціях, в судових органах тощо. Крім того, відповідач вказує на те, що документи до заяв від 04.07.2016 р., надіслані поштовим відправленням, а не надані особисто. Крім того, надано копії документів, які не посвідчено нотаріально. Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали до Херсонського відділу обслуговування громадян оригінали паспортів громадян України або інші документи з відміткою про реєстрацію (довідку з місця проживання), підстав для поновлення виплати пенсії за віком відповідно до закону немає.

Не погоджуючись з вказаною відмовою ГУ ПФУ в Херсонській області, вважаючи бездіяльність відповідача щодо поновлення виплати та перерахунку пенсій за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протиправною, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-IV).

Згідно ст.1 Закону № 1058-ІV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.7 Закону № 1058-ІV принципами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб'єктів системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків.

Приписами ст.8 Закону № 1058-ІV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст.36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Отже, вказаною нормою зазначені необхідні передумови для призначення пенсії. Вимога обов'язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Як вбачається зі змісту листа - відповіді ГУ ПФУ в Херсонській області від 18.12.2018 р. № 766/А-99-1, однією з підстав для відмови у поновленні позивачам виплати пенсії є відсутність їх реєстрації на території України.

Суд не погоджується із зазначеним обґрунтуванням відмови відповідача виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

При цьому, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права та є рівними перед законом, і не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, держава Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

У відповідності до абз.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.

Крім того, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 р. № 672-р схвалено стратегію модернізації та розвитку Пенсійного фонду України на період до 2020 року, якою, зокрема, впроваджено заходи обслуговування громадян незалежно від місця їх реєстрації.

До того ж, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивачі, проживаючи в Ізраїлі, як громадяни України (станом на момент виникнення спірних правовідносин), мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання, а тому відмова відповідача у поновленні виплати позивачам пенсії у зв'язку з відсутністю їх реєстрації на території України є протиправною.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивачів необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачам, позивачі повинні були дізнатися про порушення свого права.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Як вже було зазначено, 02 лютого 2016 року представник позивачів подав до відповідача заяву про поновлення виплати пенсії позивачам, яка постановою Херсонського міського суду м. Херсона від 17.06.2016 р. у справі № 667/1902/16-а визнана такою, що подана з порушенням порядку, встановленим законом. Вказане судове рішення набрало законної сили 30.06.2016 р.

В подальшому, на виконання вказаної постанови суду, представник позивачів повторно звернувся до Управління ПФУ у м. Херсоні з заявами від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 04.07.2016 р., за наслідками розгляду яких відповідачем надано лист - відповідь від 18.12.2018 р. № 766/А-99-1, який є предметом розгляду у даній справі.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачі набули право на поновлення виплати пенсії саме з 04 липня 2016 року. Натомість в період часу з винесення рішення № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року по 03 липня 2016 року (включно) відсутні правові підстави для спірної виплати пенсії позивачам.

Крім того, відповідно до змісту листа - відповіді відповідача від 18.12.2018 р. № 766/А-99-1 відмова в поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обґрунтована, в тому числі, тим, що до заяв не надано оригіналів паспортів громадян України.

Суд також не погоджується із зазначеним обґрунтуванням відмови відповідача з наступних підстав.

Відповідно до п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

У відповідності до ст.5 Закону України "Про громадянство України" документами, які підтверджують громадянство України є, серед іншого, паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина для виїзду за кордон.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування (п.2.22 Порядку № 22-1).

Пунктом 2.23 Порядку № 22-1 передбачено, що документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах.

Як вбачається з матеріалів справи, до заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 05.02.2016 р. про поновлення виплати пенсії за віком представником позивачів ОСОБА_3 було додано нотаріально завірені копії паспортів громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1, серії НОМЕР_4, виданого 27.11.2006 року, та ОСОБА_2, серії НОМЕР_5, виданого 27.11.2006 р.

Таким чином, надані до заяв нотаріально завірені копії паспортів громадян України ОСОБА_2 та ОСОБА_1 для виїзду за кордон належним чином підтверджують їх особу та громадянство України, а тому відмова ГУ ПФУ у Херсонській області у поновленні виплати пенсії з підстав ненадання позивачами паспортів громадянина України є протиправною.

Стосовно доводів відповідача, що позивачами не подано заяву про поновлення виплати пенсії особисто або законним представником, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1.5 Порядку № 22-1, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Суд звертає увагу, що до відповідача звертався представник позивачів на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується матеріалами справи, а тому відмова відповідача у поновленні виплати пенсій з вказаних підстав також є протиправною.

Інші доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, суд на підставі ч. 2 ст. 77 КАС України не бере до уваги, оскільки вони не були покладені в основу оскаржуваної відмови у поновленні виплати позивачам пенсії за віком, викладеної у листі від 18.12.2018 р. № 766/А-99-1.

Щодо вимоги позивачів про поновлення виплати пенсії з проведенням індексації, то суд вказує на те, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв'язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачам, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивачі не позбавлені права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Таким чином, вимоги позивачів щодо проведення індексації пенсії не підлягають задоволенню.

Також суд вважає необґрунтованим посилання позивачів на статтю 46 Закону № 1058, частиною другою якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Крім того, припинення нарахування та виплати відбувалося на підставі чинного на той час законодавства.

Стосовно вимоги позивачів про перерахунок розміру пенсій із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, як непрацюючому пенсіонеру та дитині війни, а також здійснення осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, то суд зазначає, що позивачі з вказаним питання до ГУ ПФУ в Херсонській області не зверталися, так, як наслідок, воно не було вирішено відповідачем, що свідчить про відсутність порушеного права ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з підстав та предмету спору, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов'язання ГУ ПФУ в Херсонській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 04 липня 2016 року.

Щодо клопотання позивачів про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною другою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Згідно з положеннями частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладених норм вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов'язком.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги предмет спору та обставини даної справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі, оскільки позивачем не наведено доводів та не надано доказів, які свідчать про те, що відповідач ухилятиметься від виконання рішення суду.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини третьої статті 139 КАС при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивачів ОСОБА_3 сплачено судовий збір від імені ОСОБА_1 у сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 04.01.2019 р., а також від імені ОСОБА_2 в сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 04.01.2019 р.

Таким чином, суд вважає, що сплачений ОСОБА_3 від імені позивачів судовий збір, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає частковому стягненню з ГУ ПФУ в Херсонській області у сумі по 384,35 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163 КАС України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2), від імені яких діє ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (місце знаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 04.07.2016 р.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо непоновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2 з 04.07.2016 р.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1, починаючи з 04.07.2016 р.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2, починаючи з 04.07.2016 р.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного Фонду у Херсонській області (місце знаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3, (АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_3), діючого від імені ОСОБА_2, судовий збір в сумі 384,35 грн. (триста вісімдесят чотири грн. 35 коп.)

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (місце знаходження 73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд. 6, ) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_3), діючого від імені ОСОБА_1, судовий збір в сумі 384,35 грн. (триста вісімдесят чотири грн. 35 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Дубровна В.А.

кат. 112010200