Справа № 161/17907/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/462/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Обрізка І.М., Носа С.П.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2018 року у справі за його позовом до Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

суддя у І інстанції Філюк Т.М.,

час ухвалення рішення 14 год. 10 хв.,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 19 грудня 2018 року,

ВСТАНОВИВ :

9 листопада 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення № 394-ДК/0209/АО/08/01-18 від 2 листопада 2018 року, винесену Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області (далі ГУ Держгеокадастру), згідно з якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2018 року у справі № 161/17907/18 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач фактично використовує земельну ділянку без жодного правовстановлюючого документа, то таке використання є самовільним відповідно до вимог статті 1 Закону України «Про державний контроль за охороною та використанням земель» та передбачає настання адміністративної відповідальності згідно зі статтею 53-1 КУпАП.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене судове рішення скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що у його діях відсутні ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого саме статтею 53-1 КУпАП, у звязку із наявністю ознак правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 54 КУпАП. Тому відповідачем неправильно кваліфіковано дане адміністративне правопорушення і постанова від 2 листопада 2018 року підлягає скасуванню.

У поданому апеляційному суду відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу апеляційного суду на те, що посилання позивача на статтю 54 КУпАП є безпідставним, оскільки умовами договору оренди строку повернення земельної ділянки не встановлено.

Оскільки у позивача відсутні будь-які чинні рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування щодо надання даної ділянки у власність або користування, в тому числі на умовах оренди, то дане правопорушення правильно кваліфіковане за статтею 53-1 КУпАП.

Позивач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду підтримали вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

Представник ГУ Держгеокадастру у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість доводів апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, на підставі наказу ГУ Держгеокадастру від 16 серпня 2018 року було проведено перевірку факту самовільного зайняття земельної ділянки площею 10.4373 га (кадастровий номер :01:001:1315), яка розташована на території Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області, результати якої 20 вересня 2018 року оформлено актом № 394ДК/295/АП/10/01/-18, на підставі даних якого складено протокол про адміністративне правопорушення № 394ДК/0255/П/07/01/-18.

За результатами перевірки відповідачем було зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 без будь-якого рішення про передачу у власність (користування), без зареєстрованого права на земельну ділянку використовує земельну ділянку із земель державного водного фонду площею 10.4373 га (кадастровий номер :01:001:1315 ) для риборозведення. Земельна ділянка згідно з відомостями Державного реєстру прав на нерухоме майно (запис № 15881968 від 8 серпня 2016 року) зареєстрована у комунальну власність Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області. До 21 лютого 2016 року дана земельна ділянка перебувала у користуванні на умовах оренди ОСОБА_2, строк дії договору оренди закінчився, однак той продовжує використовувати земельну ділянку без будь-якого права користування на неї у порушення вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України.

2 листопада 2018 року заступником головного державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель у Волинській області ОСОБА_3, який є службовою особою ГУ Держгеокадастру, була винесена оспорювана постанова про накладання адміністративного стягнення № 394-ДК/0209/П/08/01-18, у якій зазначено про порушення ОСОБА_2 вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України, визнання його винним у вчиненні правопорушення та притягнення до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 850,00 грн.

Даючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, між позивачем та Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області 17 листопада 2005 року був укладений договір оренди земельної ділянки водного фонду, яка знаходиться на території Городищенської сільської ради Луцького району (за межами населених пунктів), з прибережною смугою терміном на 10 років. Договір оренди було зареєстровано у книзі державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок 21 лютого 2016 року (а.с.14-15).

ОСОБА_2 на виконання умов вказаного договору сплачував орендну плату за дану земельну ділянку (а.с. 20-22).

Відповідно до пункту 4.2.1 договору оренди від 17 листопада 2005 року орендар має право на переважне укладення договору оренди при закінченні терміну дії цього договору.

З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, у позивача ОСОБА_2 було обґрунтоване очікування на можливість продовження договору оренди вказаної земельної ділянки після закінчення терміну дії договору оренди від 17 листопада 2005 року з метою продовження її використання на законних підставах.

Спір щодо можливості продовження договору оренди зазначеної земельної ділянки між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та Городищенською сільською радою Луцького району Волинської області тривалий час перебував на розгляді та вирішенні судів різних юрисдикцій та інстанцій і остаточно знайшов своє вирішення лише у постанові від 4 грудня 2018 року у справі № 903/909/16 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, якою було залишено без змін рішення господарського суду Волинської області від 7 грудня 2017 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 21 лютого 2018 року про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Згідно із приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» (далі - Закон № 963-IV) самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Приписи статті 53-1 КУпАП передбачають відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки у виді штрафу на громадян від десяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом із тим, положеннями частини 1 статті 54 КУпАП передбачено відповідальність за порушення строків повернення тимчасово зайнятих земель або невиконання обовязків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням.

Проаналізувавши наведені правові норми та встановлені у ході судового розгляду обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за наявності судового спору з приводу можливості продовження дії договору на оренду земельної ділянки водного фонду кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1315 загальною площею 10,4373 га від 17 листопада 2005 року у відповідача не було належних правових підстав для висновку про самовільне зайняття земельної ділянки позивачем ОСОБА_2, а використання ним вказаної ділянки після закінчення строку дії вказаного договору свідчить про можливу наявність у його діях ознак правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 54 КУпАП, тобто порушення строків повернення тимчасово зайнятих земель.

Відтак, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що оскільки позивач фактично використовує земельну ділянку без жодного правовстановлюючого документа, таке використання є самовільним та передбачає настання адміністративної відповідальності згідно зі статтею 53-1 КУпАП.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає, вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Окрім того, згідно із статтею 278 КУпАП при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа), який розглядатиме справу, вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи: чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення: чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що постанова відповідача від 2 листопада 2018 року № 394-ДК/0209/АО/08/01-18 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП, була прийнята без належного зясування всіх обставин справи і є протиправною.

Відповідно до приписів частини 3 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:

1) залишити рішення суб'єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;

2) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);

3) скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;

4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Частиною 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору неповно зясував обставини, що мають значення для справи, та допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, таким обставинам. Відтак, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про скасування оспорюваного рішення відповідача та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2018 року у справі № 161/17907/18 та прийняти постанову, якою позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову № 394-ДК/0209/АО/08/01-18 від 02 листопада 2018 року про накладення на ОСОБА_2 стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Постанова у повному обсязі складена 14 лютого 2019 року.