Справа № 804/3093/18
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 804/3093/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Головко О.В., Суховарова А.В.,

за участю секретаря судового засідання Троянова А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року (суддя Боженко Н. В.) у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 04.04.2018 року № 33/4.1-13/137 про накладення штрафу у розмірі 223 380,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що підставою для прийняття постанови про накладення штрафу слугували висновки перевіряючих щодо допущення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору. Однак, з вказаними особами було укладено цивільно-правові угоди. Також позивач зазначив, що ним було отримано припис про усунення порушень вимог Кодексу Законів про працю України, на його виконання було видано наказ про прийняття на роботу ОСОБА_3, а відносно ОСОБА_2 жодного документу не приймалось, оскільки станом на час проведення перевірки ОСОБА_2 припинив договірні відносини з позивачем. Про усунення виявлених порушень, вказаних у приписі, ФОП ОСОБА_1 повідомив відповідача. Однак, незважаючи на приписи частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», до позивача були застосовані фінансові санкції.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.09.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були допущені до виконання роботи лише після укладання з кожним з них цивільно-правової угоди, у кожній з яких визначалась певна робота, строк виконуваної роботи та встановлення розміру оплати за виконану роботу. У довідці ДФС України від 05.02.2018 року, відсутня інформація, докази або зафіксований факт того, що ОСОБА_2 виконував обовязки продавця консультанта або здійснював розрахунки з покупцями (перевіряючими).

Безпосередньо ОСОБА_2 пояснень з цього приводу перевіряючим не давав, так само як і позивач, крім того, що з ОСОБА_2 дійсно мали місце договірні відносини з 03 по 30 січня 2018 року, були надані документи, які підтверджують виконання ОСОБА_2 саме інформаційних послуг (договір, акт наданих послуг № 1 від 30.01.2018, розрахункові документи). Нічим не підтверджений висновок відповідача про те, що ОСОБА_2 отримував оплату праці на постійній основі та те, що ця оплата не залежала від кількісного результату виконаної роботи.

Також, застосування до позивача заходів по притягненню його до відповідальності у вигляді штрафу, за умови своєчасного виконання вимог припису є протиправним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 116-І від 12.03.2018 року, на підставі направлення на проведення перевірки від 15.03.2018 року № 20 головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпропетровському регіоні ОСОБА_4 та провідним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Дніпропетровському регіоні ОСОБА_5 в період з 15.03.2018 року по 16.03.2018 року проведено інспекційне відвідування зі здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю у Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за адресою: 51200, Дніпропетровська обл., місто Новомосковськ, вулиця Островського, будинок 7 (юридична адреса); м. Дніпро, проспект Слобожанський, 31-Д, магазин Lifecell (фактичне місце здійснення господарської діяльності).

За результатами проведення інспекційного відвідування було складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, №33/4.1-13 від 16.03.2018 року.

Перевіркою виявлено порушення позивачем вимог статті 21, статті 23, частин 1 та 3 статті 24 Кодексу законів про працю України, а саме, було встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 укладає цивільно-правові договори з фізичними особами (ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В.), які мають ознаки трудових договорів.

На підставі вказаного Акту було винесено припис № 33.4.1-13-15 від 16.03.2018 року, яким позивача у строк до 20.03.2018 року зобовязано усунути наступні порушення: неналежне оформлення працівників, які працюють за договорами цивільно-правового характеру, але містять в собі ознаки трудових відносин.

04 квітня 2018 року начальником Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області винесено постанову №33/4.1-13/137, за якою на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 223 380,00 грн.

Правомірність прийняття постанови про накладення штрафу передано на розгляд суду.

Приписами статті 259 Кодексу законів про працю України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (Положення № 96) та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року № 929-р, функції і повноваження Державної інспекції України з питань праці передані правонаступникам Державній службі України з питань праці та її територіальним органам.

Держпраці України у межах повноважень, передбачених законом, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України, наказів Мінсоцполітики видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує і контролює їх виконання.

Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи. (пункт 7 Положення № 96)

Матеріалами справи підтверджено, що контролюючим органом виявлено використання позивачем праці ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Однак позивач зазначає, що між ним та вказаними особами були укладені цивільно-правові договори, у відповідності до чинного законодавства.

Для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Згідно з частиною 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 23 Кодексу законів про працю України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

З огляду на вищевикладене, основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Матеріалами справи підтверджено, що під час проведення позапланової перевірки посадовими особами Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області предметом цивільно-правових договорів, укладених між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, визначено консультування з продажу мобільних телефонів та аксесуарів та робота з РРО,тобто тобто саме процес праці, а не її кінцевий результат.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що цивільно-правові договори, укладені між позивачем та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 підпадають під ознаки, притаманні саме трудовим відносинам між роботодавцем та найманим працівником, що свідчить про порушення позивачем вимог чинного трудового законодавства.

Оскільки позивачем як роботодавцем до роботи були допущені працівники без укладання трудового договору, за що абзацом 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України встановлена відповідальність у вигляді штрафу.

Доводи позивача про те, що ним виконано у встановлений строк вимоги припису, а тому відповідачем протиправно накладено на нього штраф постановою від 04.04.2018 року № 33/4.1-13/137 з огляду на норми частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», колегія суддів оцінює критично з огляду на наступне.

Так, згідно постанови від 04.04.2018 № 33/4.1-13/137 на позивача накладено штраф у розмірі 223380,00 грн., на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України (фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Відповідно до пункту 29 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 заходи до притягнення об'єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Разом з тим, норми частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» відсутні у переліку норм наведеному у частині 5 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», дотримання яких для відповідача є обов'язковим.

За викладених обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстції, що до даного випадку норми частини 11 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» не застосовуються.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 14.02.2019 року та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14.02.2019.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя О.В. Головко

суддя А.В. Суховаров