Справа № 743/68/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/68/19 Суддя (судді) першої інстанції: Павленко О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Кузьмишиної О.М. та Файдюка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року, яке проголошене о 14 год. 46 хв. та складене у повному обсязі 16 січня 2019 року, у справі за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) про продовження строку затримання,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом, у якому просив продовжити строк затримання громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на шість місяців з метою забезпечення передачі його відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, а саме до 27 липня 2019 року.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення вимог процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення і прийняти нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що отримання представництвом держави походження іноземця запитів стосовно ідентифікації особи відповідача не підтверджено належними доказами. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не перевірено дотримання ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) вимог Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України № 353/271/150 від 23 квітня 2012 року (далі Інструкція № 353/271/150) в частині направлення індивідуальних запитів на кожну особу з фотокартками цієї особи.

Також відповідачем подано до суду додаткові письмові пояснення у яких він зазначає про те, що адміністративний позов подано ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) за підписом тимчасово виконуючого обов`язки начальника підполковника ОСОБА_3 . В свою чергу, за вказаним у позовній заяві кодом ЄДРПОУ НОМЕР_2 міститься інформація лише про Військову частину НОМЕР_1 . Інформації стосовно того, що вказана юридична особа має назву ІНФОРМАЦІЯ_2 в ЄДРПОУ відсутня. У зв`язку з вказаними обставинами скаржник зазначає, що суд першої інстанції зобов`язаний був застосувати наслідки, визначені п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду без змін. Позивач стверджує, що ним дотримано вимоги Інструкції № 353/271/150 та здійснено всі необхідні заходи для ідентифікації особи відповідача, в тому числі направлено запити зі списками іноземців до компетентних органів країни громадянського походження відповідача, при цьому додавались кольорові фотокартки для ідентифікації особи.

Відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи та у поданих до суду письмових поясненнях просив суд проводити розгляд справи без участі скаржника або його представника.

Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив та про причини неявки суду не повідомив.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та поданого письмового відзиву на неї, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року без змін виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами даної справи не заперечується, що ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянин ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 незаконно, поза пунктами пропуску, перетнув державний кордон в складі групи осіб, які прямували з України в Словацьку Республіку, в районі прикордонного знаку № 278 на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » ВІПС «Оноківці».

Після незаконного перетину кордону відповідач був затриманий представниками прикордонної поліції Словацької Республіки та 27 липня 2018 року в пункті пропуску «Ужгород» Чопського прикордонного загону на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію був прийнятий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі.

Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у вказаної особи були відсутні, а ОСОБА_1 назвався громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 липня 2018 року громадянина ОСОБА_1 було затримано з метою забезпечення передачі його відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, з поміщенням останнього до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 місяців.

Згідно акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства 29 серпня 2018 року відповідача передано до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу надзвичайного та повноважного посла В`єтнаму в Україні направлялися листи стосовно встановлення особи відповідача, зокрема від 28 липня 2018 року № 81/1078, від 15 серпня 2018 року № 81/1224 та від 26 жовтня 2018 року № 81/1722. Також направлялись запити до Департаменту Консульської Служби МЗС України від 26 жовтня 2018 року № 81/1723 та від 12 грудня 2018 року № 81/2016 стосовно ідентифікації особи та здійснення реадмісії громадянина ОСОБА_1 .

На час звернення з позовом до суду, тобто станом на 16 січня 2019 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) не отримав інформацію про належність відповідача до громадянства Соціалістичної Республіки В`єтнам, а також відомостей, які ідентифікують його особу.

В той же час, граничний строк затримання відповідача закінчувався 27 січня 2019 року.

У зв`язку з зазначеними вище обставинами позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для продовження строку затримання громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , на шість місяців до 27 липня 2019 року.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 вказаного Закону в`їзд в Україну та виїзд іноземців та осіб без громадянства з України здійснюється за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 16 цього Закону, реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в`їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону. Відмітка про реєстрацію іноземця або особи без громадянства в паспортному документі та/або імміграційній за участю картці або інших передбачених законодавством України документах дійсна на всій території України незалежно від місця перебування чи проживання іноземця або особи без громадянства на території України.

Нормами ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання та видворення іноземців та осіб без громадянства визначені ст. 289 КАС України.

Згідно з ч. ч. 11, 13 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. Умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:

1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації;

2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до пп. f п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Нормами ст. 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачається, що передача з України або прийняття в Україну іноземця або особи без громадянства здійснюється відповідно до міжнародного договору про реадмісію. Іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Законом України «Про ратифікацію Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав» від 3 вересня 2008 року було ратифіковано Угоду між Кабінетом Міністрів України та Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам про реадмісію громадян обох держав, підписану 25 вересня 2007 року у місті Нью - Йорк.

Вказана Угода визначає підстави та порядок реалізації компетентними та уповноваженими органами України положень про реадмісію (приймання-передавання) громадян обох держав, а також порядок їх взаємодії під час здійснення реадмісійних процедур.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , або особа, яка назвалась вказаним ім`ям та стверджувала, що є громадянином Соціалістичної Республіки В`єтнам, після незаконного перетину кордону України був прийнятий на територію України у встановленому угодою порядку під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. Документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України у вказаної особи були відсутні. Такі документи в подальшому не були надані відповідачем ні до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), а ні до суду.

Відповідно до п. 2.7 Інструкції № 353/271/150 у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

Для вчинення дій, пов`язаних з застосуванням процедури реадмісії, ІНФОРМАЦІЯ_2 (військовою частиною НОМЕР_1 ) вжито ряд заходів щодо ідентифікації особи та визначення приналежності до громадянства Соціалістичної Республіки В`єтнам. Зокрема, на адресу надзвичайного та повноважного посла В`єтнаму в Україні направлялися листи стосовно встановлення особи відповідача від 28 липня 2018 року № 81/1078, від 15 серпня 2018 року № 81/1224 та від 26 жовтня 2018 року №81/1722. Також направлялись запити до Департаменту Консульської Служби МЗС України від 26 жовтня 2018 року № 81/1723 та від 12 грудня 2018 року № 81/2016 стосовно ідентифікації особи та здійснення реадмісії громадянина ОСОБА_1 . Крім того, направлявся запит до Державної міграційної служби від 12 жовтня 2018 року № 81/1695 про здійснення реадмісії.

З системного аналізу вказаних документів вбачається, що вони, крім іншого, містили наведені відповідачем відомості про його особу та фотографію відповідача, необхідну для ідентифікації особи.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що визначальним при розгляді даної справи є встановлення активних дій з боку позивача для забезпечення реадмісії з метою уникнення безпідставного обмеження свободи особи.

З огляду на те, що такі дії підтверджуються матеріалами справи, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про невжиття позивачем необхідних заходів для з`ясування особи відповідача є необґрунтованими.

Докази, що беруться колегією суддів до уваги, є достатніми для висновку про те, що на час звернення позивача з відповідним позовом ним вживаються активні дії для забезпечення реадмісії особи та таке забезпечення потребує додаткового часу.

Стосовно доводів апелянта про відсутність доказів отримання вказаних запитів адресатами, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач не несе відповідальності за отримання кореспонденції адресатом. Встановлення факту отримання кореспонденції третіми особами не є предметом доказування у даній справі, оскільки для прийняття рішення необхідно з`ясувати можливість вчинення визначених чинним законодавством дій стосовно здійснення процедури реадмісії особи за відсутності факту її ідентифікації, неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи та відсутності факту її сприяння уповноваженим органам у встановлені даних обставин.

Як вже зазначалось вище, станом на момент звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом у нього була відсутня інформація про належність відповідача до громадянства Соціалістичної Республіки В`єтнам, а також відомості, які ідентифікують його особу. Доказів, спростовуючих вказані обставини, скаржником до суду не надано.

Враховуючи те, що інформація з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства на час розгляду справи відсутня, крім того відсутні у відповідача документи, які дають право на виїзд з України, колегія суддів вважає, що забезпечити процедуру реадмісії громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) неможливо, а тому наявні визначені ст. 289 КАС України підстави для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При розгляді вказаної справи колегія суддів також надає оцінку доводам скаржника, що містяться у додаткових письмових поясненнях щодо підписання позовної заяви особою, яка, на думку відповідача, не має права її підписувати.

Відповідно до п. 5 розділу I Положення про орган охорони державного кордону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 листопада 2018 року № 971 (далі Положення № 971) органами охорони державного кордону є прикордонний загін, окремий контрольно-пропускний пункт та авіаційна частина.

Нормами п. 1 розділу III Положення № 971 передбачено, що орган охорони державного кордону очолює начальник органу охорони державного кордону (авіаційну частину - командир) (далі - начальник органу охорони державного кордону). Начальник органу охорони державного кордону є командиром відповідної військової частини.

Згідно з п.п. 3, 4 розділу IV Положення № 971 орган охорони державного кордону є військовою частиною та має дійсне і умовне найменування. Орган охорони державного кордону є юридичною особою, має печатки із зображенням малого Державного Герба України і дійсним або умовним найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в органах Державної казначейської служби України та може мати рахунки в банках, у тому числі в іноземній валюті.

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 13 лютого 2019 року № 81/217 вбачається, що офіційна назва державної організації Військова частина НОМЕР_1 , а умовна назва ІНФОРМАЦІЯ_6 .

На момент подання адміністративного позову начальником Чопського прикордонного загону тимчасове виконання обов`язків начальника прикордонного загону покладено на першого заступника начальника загону начальника штабу полковника ОСОБА_3 , що підтверджується наказом від 03 січня 2019 року № 3-к. Відповідно, вказана особа уповноважена на підписання і подання до суду позовних заяв, що виключає можливість застосування судом вимог п. 2 ч. 1 ст. 240 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року та не можуть бути підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 289, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 16 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді О.М. Кузьмишина

В.В. Файдюк