Справа № 1840/2694/18
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 р.Справа № 1840/2694/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 11.10.18 року по справі № 1840/2694/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління поліції охорони в Сумській області

про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління поліції охорони в Сумській області, в якому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 18.11.2017 по 11.05.2018 включно у розмірі 45 760, 40 грн. з послідуючим утриманням всіх податків та обов'язкових платежів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що в період з 15.01.2001 по 17.11.2017 проходив службу в органах Національної поліції України та на момент звільнення мав вислугу років в календарному обчисленні 15 років 21 день. В той же час, одноразова грошова допомога при звільненні зі служби, була виплачена відповідачем у меншому розмірі, із розрахунку 13 років вислуги. Не погоджуючись з такою виплатою, ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до суду, за результатами розгляду якої, Рішенням суду від 26.04.2018 по справі № 818/1012/18 визнано протиправною відмову УПО в Сумській області у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні та зобов'язано останнє нарахувати і виплатити недоплачену одноразову грошову допомогу. На виконання вказаного рішення, відповідачем 11.05.2018 перераховано позивачу 21 512, 40 грн. Беручи до уваги приписи статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, ОСОБА_1 вважає, що за час затримки розрахунків при звільненні в період з 18.11.2017 по 11.05.2018, УПО в Сумській області зобов'язане сплатити йому середній заробіток в сумі 45 760, 40 грн., у зв'язку з чим, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року у справі № 1840/2694/18 відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Сумській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 у період з 15.01.2001 по 17.11.2017 проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України, а потім - органах Національної поліції України, на різних посадах. Наказом № 382 о/с від 16.11.2017 позивача було звільнено зі служби з 17.11.2017 і на день звільнення його вислуга років у календарному обчисленні складала 15 років 00 місяців 21 день.

У зв'язку з тим, що під час звільнення ОСОБА_1 одноразова грошова допомога не виплачувалась, він у грудні 2017 року направив УПО в Сумській області лист з вимогою виплатити вказану грошову допомогу. Втім, 29.12.2017 позивачем була отримана відповідь про відсутність правових підстав для виплати згаданої одноразової грошової допомоги.

Не погоджуючись з відмовою, з метою захисту своїх прав та інтересів, ОСОБА_1 у березні 2018 року звернувся з позовною заявою до суду, за результатами розгляду якої, Рішенням від 26.04.2018 по справі № 818/1012/18 (а.с. 49-50), відмова УПО в Сумській області у виплаті одноразової грошової допомоги визнана протиправною, відповідача зобов'язано нарахувати та виплатити цю допомогу позивачу. На виконання рішення суду, 14.05.2018 УПО в Сумській області сплатило ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в сумі 21 512, 40 грн. (а.с. 34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України відсутні у зв'язку з тим, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114), що визначає порядок проходження служби, а також права і обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, до яких належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ та яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством. При цьому, Положенням № 114 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення працівника з органів внутрішніх справ.

За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, що встановлено ч. 2 ст. 117 КЗпП України.

За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 810/1543/17.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з Національної поліції України 17 листопада 2018 року у відповідності до наказу № 382 о/с, тоді як, виплату одноразової грошової допомоги проведено 14 травня 2018 року на виконання Рішення суду від 26.04.2018 по справі № 818/1012/2018.

Здійснюючи виплату належних позивачу при звільненні коштів, відповідач розумів закон так, що одноразова грошова допомога не підлягає виплаті через відсутність у позивача достатньої вислуги років для призначення пенсії.

Не погоджуючись з цим, ОСОБА_1 звертався до суду з позовом про захист своїх прав щодо розміру належних при звільненні сум, за результатами розгляду якого прийнято судове рішення про його задоволення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з прийняттям судових рішень, приписи статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України не застосовуються, а зобов'язання роботодавців виплатити певні кошти замінюється на зобов'язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до УПО в Сумській області відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року у справі № 1840/2694/18 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 08.10.2018 року по справі № 1840/2694/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.А. Спаскін В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 18.02.2019 року