Справа № 826/11634/18
Суддя: Шрамко Ю.Т.
Дата ухвалення: 2019-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 січня 2019 року №826/11634/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шрамко Ю.Т., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (далі також - відповідач) про зобов'язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 23 травня 2018 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Позов мотивовано тим, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не зважаючи на те, що постійно проживає поза межами України.

Відповідач подав відзив на адміністративний позов, у якому проти позовних вимог заперечив у повному обсязі з огляду на те, що позивачем серед документів для призначення пенсії було подано копію закордонного паспорта замість паспорта громадянина України. При цьому, на даний час законодавчо не врегульовано питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до Ізраїлю, оскільки Угода між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до держави Ізраїль та громадян держави Ізраїль, що проживають в Україні, не ратифікована Верховною радою України.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Як вбачається з копії закордонного паспорта НОМЕР_2 від 18.08.2009 (дійсний до 18.08.2019), ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України.

З 12.08.1969 по 18.03.1996 позивач, згідно з даними копії трудової книжки, наявної у матеріалах справи, працювала в Україні.

26.03.1996 позивач виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання.

23.05.2018 позивач звернулася до ГУ ПФУ в м.Києві із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви, як вбачається з розписки-повідомлення від 23.05.2018 №5349 спеціалістом управління Пенсійного фонду, було додано: диплом (свідоцтво, атестат) про навчання, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації) особи, паспорт/посвідка, свідоцтво про народження дитини, трудова книжка або документи про стаж.

Листом від 04.06.2018 №12377/03 ГУ ПФУ в м.Києві повідомило ОСОБА_1 про відсутність підстав для призначення пенсії за заявою від 23.05.2018 з огляду на те, що 28.09.2012 підписано Угоду між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до держави Ізраїль та громадян держави Ізраїль, що проживають в Україні. На даний час, Пенсійним фондом України разом з Міністерством соціальної політики проводиться підготовка до подання для ратифікації Верховною Радою України зазначеної Угоди. Питання призначення і виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, розглядатимуться після набрання чинності вказаною Угодою відповідно до її положень.

Не погоджуючись з вищевказаними діями органу Пенсійного фонду України, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначено Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону № 1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 9 Закону № 1058-IV встановлено види пенсійних виплат і соціальних послуг та передбачено, зокрема, наступне.

Відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати:

1) пенсія за віком;

2) пенсія по інвалідності;

3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Частиною 1 статті 26 Закону № 1058-IV зокрема встановлено, що починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

- 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

За вимогами ч. 1 ст.44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку (ч.1 ст.45 Закону № 1058-IV).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок).

Так, п.2.1 розділу ІІ Порядку встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються, зокрема, такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637;

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року;

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи;

6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (п. 4.1 розділу ІV Порядку).

При прийманні документів, згідно з п.4.2 розділу ІV Порядку, орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам'ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з підстав відмови відповідача у призначенні пенсії позивачу.

У відзиві відповідач покликався на надання позивачем разом із заявою про призначення пенсії закордонного паспорта замість паспорта громадянина України.

Зважаючи на те, що у листі від 04.06.2018 №12377/03, у якому відповідачем повідомлено про відмову у призначенні пенсії позивачу, відсутні посилання на надання ОСОБА_1 закордонного паспорта замість паспорта громадянина України, суд звертає увагу відповідача на вимоги абз.2 ч.2 ст.72 КАС України, з якого вбачається, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень останній не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Разом з тим, додатково суд зазначить, що за вимогами п.2.9 розділу ІІ Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI встановлено, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в'їзд в Україну.

А відтак, паспорт громадянина України для виїзду за кордон підпадає під дію п.2.9 розділу ІІ Порядку (з урахуванням того, що до заяви позивача про призначення пенсії також окремо було додано документи про місце проживання (реєстрації) особи).

Стосовно підписаної та нератифікованої Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, що регулюватиме питання пенсійного забезпечення громадян, які виїхали на проживання до держави Ізраїль, суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За вимогами ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із ст.25 Конституції України, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Частиною 2 статті 2 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, ратифікованого Законом N 475/97-ВР від 17.07.97, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-IV (Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: «на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України»), а також другого речення статті 51 Закону №1058 («Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.») визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

У п.3.3 вказаного рішення Конституційного Суду України зазначено, що оспорюваними нормами Закону ( 1058-15 ) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як вінтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З наведеного вище у сукупності вбачається, що право громадянина України на призначення пенсії не пов'язане з умовою його постійного проживання в Україні, а також з відсутністю встановленого механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено/не ратифіковано міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Позивач, проживаючи в Ізраїлі, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача стосовно відмови позивачу у призначенні пенсії.

Частиною 2 статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Для повного та ефективного захисту прав та інтересів позивача суд вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії ГУ ПФУ в м.Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсію за віком за її заявою від 23.05.2018 року.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З системного аналізу положень ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що суд наділений повноваженнями щодо зобов'язання відповідача вчинити дії на користь позивача.

При цьому, суд приймає до уваги те, що інших підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії, окрім відсутності ратифікації Угоди між Україною та державою Ізраїль про соціальне забезпечення, не зазначено (у т.ч. стосовно неповноти/невідповідності поданих разом із заявою документів чи недотримання позивачем умов для призначення пенсії за віком). Вказане дає підстави вважати, що для прийняття рішення про призначення позивачу пенсії за віком виконано всі умови, визначені законом. При цьому, вказане не передбачає права відповідача діяти на власний розсуд.

А відтак, суд дійшов висновку про обґрунтованість та задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 23.05.2018 у встановленому законом розмірі.

Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача виплачувати позивачу пенсію є передчасними, оскільки відповідачем не допущено протиправної бездіяльності стосовно виплати пенсії. Позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

В частині позовних вимог про зобов'язання відповідача нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів, суд приймає до уваги наступні вимоги закону.

Відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно із ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати , за вимогами ст.2 вказаного Закону, провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Приймаючи до уваги те, що суми пенсії не були нараховані позивачу (пенсія не була призначена), порушення строків їх виплати не відбулося, а відтак, підстави для зобов'язання відповідача нарахувати позивачу компенсацію втрати частини доходів відсутні.

Позивач, в силу положень ч.1 ст.77 КАС України, довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги частково.

Відповідач, всупереч вимог частини 2 статті 77 КАС України, не довів відповідність вчинених дій вимогам ч.3 ст.2 КАС України.

Частинами 1, 3 ст. 139 КАС України визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню (одна з трьох), судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог (704,80*1/3= 234,93 грн.).

Керуючись статтями 72-77, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком за її заявою від 23.05.2018 року.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, ) призначити ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) пенсію за віком з 23.05.2018 року у встановленому законом розмірі.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16, ) сплачений нею судовий збір у розмірі 234,93 грн. (двісті тридцять чотири гривні дев'яносто три копійки).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.Т. Шрамко