Справа № 754/15863/17
Суддя: Кузьмишина Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

суддів: Костюк Л.О., Пилипенко О.Є.

за участю секретаря судового засідання Пушенко О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 24.11.2017 р. звернулась через представника до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_2 є громадянином України. По досягненню пенсійного віку та за наявності необхідного стажу їй була призначена пенсія за віком, яка виплачувалася їй Дніпровською районною у м. Києві Державною адміністрацією управління праці та соціального захисту населення до виїзду на постійне місце проживання за кордон. Стаж позивача складає більше 35 років, що підтверджується трудовою книжкою.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 01.08.2018 р. адміністративний позов ОСОБА_2 в частині вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 23 травня 2017 року включно залишено без розгляду.

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (вул. Бульварно-Кудрявськаа, 16, м. Київ) поновити ОСОБА_2 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) виплату раніше призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 24 травня 2017 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01.08.2018 р. у справі № 754/15683/17 в частині строку з якого має бути поновлена пенсія ОСОБА_2 та зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві поновити ОСОБА_2 виплату раніше призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з 07.10.2009 р.

Апеляційна скарга мотивована тим, що право на поновлення пенсії позивача виникло в момент прийняття 07.10.2009 р. рішення Конституційним Судом України, яким були скасовані статті, котрі забороняли виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, проте дане право могло бути реалізовано тільки після подачі відповідно заяви позивача щодо поновлення пенсії.

Після винесення рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 24.10.2016 р. між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу рішень, дій і бездіяльності відповідача.

Таким чином, на думку апелянта, права позивача на поновлення пенсії було порушено дією, бездіяльністю та рішенням відповідача в момент отримання 24.10.2016 р. його відмови і саме з цього моменту у позивача виникло право на оскарження дій відповідача, а тому з цього моменту почав спливати шестимісячний строк, встановлений ст. 122 КАС України, в межах якого поданий позивачем позов.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу в установлений судом строк подано не було.

Апеляційним судом розглянуто справу в порядку письмового провадження згідно частини 2 ст. 313, п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її необґрунтованість та відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, 24.11.1996 року ОСОБА_2 виїхала з України на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. З моменту виїзду за кордон виплату призначеної пенсії позивачу було припинено.

27.09.2016 року позивач ОСОБА_2 через представника звернувся до відповідача ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення виплати пенсії.

Однак, листом відповідача ЛОУПФУ в м. Києві №16067/14/П-1188 позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у поновленні виплати пенсії, з посиланням на відсутність у ОСОБА_2 реєстрації на території України, а також відсутність міжнародного договору між Україною та Державою Ізраїль.

Вважаючи відмову у поновленні виплати пенсії протиправною, позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має право на виплату раніше призначеної пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 24 травня 2017 року. Судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині виплати компенсації втрати частини доходів та проведення їх індексації, оскільки з моменту припинення виплати пенсії остання не виплачувалась та не нараховувалась.

Позовні вимоги в частині вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 23 травня 2017 року включно залишено без розгляду, оскільки позивачем порушено строки звернення до суду, передбачені ст.ст. 99, 100 КАС України.

Вказані висновки суду першої інстанції знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, виходячи із наступного.

Частиною 2 статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Частиною першою ст. 55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що з дня набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Як встановлено судом першої інстанції, 27 вересня 2016 року позивач через свого представника звернувся до ЛОУПФУ в м. Києві із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії (а.с. 46-49).

Листом від 24.10.2016 №16067/14/П-1188 Лівобережне об'єднане Управління пенсійного фонду України в м. Києві (Дарницький відділ) повідомив ОСОБА_2 про відмову у поновленні виплати пенсії за віком, з посиланням на те, що Угода між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення на сьогодні не ратифікована Верховною Радою України. Ураховуючи наведене, виплата пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватись у разі прийняття Верховною Радою Закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком. Крім того було зазначено, що згідно з пунктами 1.2 та 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846, заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік (а.с. 50).

Частиною другою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.99 КАС України (в редакції, на час звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.100 КАС України (в редакції, на час звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, адміністративним процесуальним законодавством регламентовано шестимісячний строк звернення до суду з позовною заявою, перебіг якого починається з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення права та/або законного інтересу, що обумовлено метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та дисциплінуванням учасників адміністративного судочинства щодо своєчасної реалізації їх права на захист.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2017 року (справа № 800/98/17) та в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 (справа №607/6231/17), від 13.12.2018 р. (справа №607/19541/15-а), від 12.06.2018 р. (справа №577/50/17-а).

Тобто, у даному випадку позивач про порушення своїх прав мав можливість дізнатися у 2009 році, з моменту прийняття Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 №25-рп/2009.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності дотримання встановлених законом строків звернення до суду, у разі звернення до суду за захистом свого права.

Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та невідновлення виплати пенсії, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

При цьому, той факт, що із заявою про поновлення пенсії позивач звернувся до ЛО УПФУ в м. Києві 27 вересня 2016 року не змінює моменту, з якого він повинен був дізнатись про порушення прав.

Вказана дата, 27 вересня 2016 року, свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов'язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17).

Зважаючи на викладене вище, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги період, з якого необхідно поновити виплату пенсії, а саме з дня ухвалення та набрання законної сили Рішенням № 25-рп/2009.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Відповідно до п.4.1 вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Тобто, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке поновлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.

Згідно ч. 2 ст. 49 Закону №1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_2 подала заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу лише 27 вересня 2016 року, тобто створила залежні від неї передумови для поновлення виплати пенсії.

Разом з тим, за захистом порушеного у 2009 році права позивач звернулась до суду за допомогою засобів поштового зв'язку лише 24 листопада 2017 року (а.с. 85), у зв'язку із чим пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду.

В позовній заяві позивач зазначила, що 09.02.2017 р., у строки встановлені ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, вона звернулась до суду з позовом про поновлення її пенсії у справі № 754/2039/17, однак ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2017 року адміністративний позов було залишено без розгляду в зв'язку з неявкою представників позивача. Обираючи між необхідністю оскарження вищезазначеної ухвали суду та можливістю подачі нового позову, позивачка обрала саме звернення до суду з новим позовом.

Таким чином, суд першої інстанції з висновком якого погоджується колегія суддів, вірно не визнав причини пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду поважними.

Враховуючи, що позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 23.05.2017 включно заявлені поза шестимісячним строком, а з матеріалів справи не вбачається підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними, тому позовні вимоги за період з 07.10.2009 по 23.05.2017 підлягають залишенню без розгляду, оскільки заявлені поза межами встановленого строку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа №127/15035/17).

Таким чином, поновлення виплати пенсії слід здійснювати з 24 травня 2017 року.

Крім того, судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги вимога позивача щодо поновлення виплати пенсії саме шляхом призначення її знову відповідно до ч. 3 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки положення даної правової норми стосується поновлення раніше призначеної пенсії особі з інвалідністю, а не пенсії за віком.

Щодо вимоги позивача про компенсацію втрати частини доходів суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

При цьому, основною умовою для виплати громадянину компенсації ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 є порушенням встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії).

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки з моменту припинення виплати пенсії пенсія не тільки не виплачувалась, але і не нараховувалась, тому вказані вимоги є безпідставними.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що визначення розміру пенсії не входить до компетенції суду, а проводиться пенсійними органами на підставі чинних нормативно-правових актів та з урахуванням матеріалів пенсійної справи.

Що стосується проведення індексації пенсії, то відповідно до статті 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Враховуючи, що позивачу припинено виплату пенсії у 1996 році, із цього часу позивач пенсії не отримувала, а індексації підлягають тільки одержані доходи, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Л.О.Костюк

О.Є.Пилипенко