Справа № 804/3905/17
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року Справа № 804/3905/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого суддіКонєвої С.О.
при секретарі судового засіданняЗіненко А.О.
за участю представників сторін:
від відповідача: Резніков Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за адміністративним позовом Міського комунального підприємства "Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства" до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.04.2017р., -

ВСТАНОВИВ:

15.06.2017р. (згідно штемпеля поштового зв'язку) Міське комунальне підприємство «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» звернулося з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області та просить:

- визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області № від 03 квітня 2017р. про нарахування Міському комунальному підприємству «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у сумі 1390126,72 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорюване податкове повідомлення-рішення було прийняте відповідачем за результатами проведеної документальної планової виїзної перевірки за 2014-2016р.р. за наслідками якої був складений акт від 07.03.2017р. та прийняте оспорюване рішення про збільшення грошового зобовязання по податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) у сумі 1390126,72 грн. (штрафна санкція) застосованого до позивача на підставі ст.127 ПК України. Позивач оспорює вказане вище рішення, просить його визнати протиправним та скасувати посилаючись на те, що воно є безпідставним, так як ґрунтується на хибних і непідтверджених документальних висновках податківців, оскільки фактично мала місце несвоєчасна сплата ПДФО через затримку у виплаті заробітної плати працівникам підприємства та, у даному випадку, має значення протермінована заборгованість, а не поточне бухгалтерське сальдо, яке обліковується в облікових регістрах на початок перевірки, оскільки позивачем ПДФО у деяких періодах було сплачено більше ніж нараховано, що не було враховано під час перевірки та акт перевірки не містить інформації про фактичне не перерахування ПДФО позивачем взагалі. Додатково в обґрунтування позову позивач посилається і на те, що при проведенні перевірки згідно акту перевірки від 07.03.2017р. відповідач встановив несвоєчасне перерахування позивачем ПДФО за що передбачена відповідальність за ст.126 ПК України, а не за ст.127 ПК України, що є додатковими підставами для скасування оспорюваного рішення з урахуванням того, що в акті перевірки інформація про наявність заборгованості з ПДФО відсутня. У відповіді на відзив позивач не заперечував проти того факту, що мала місце несвоєчасна сплата ПДФО протягом перевіряємого періоду, але не в тих розмірах, що зазначає відповідач у акті перевірки, вважає, що хоча він і допускав випадки несвоєчасної сплати вказаного податку, він має нести відповідальність за ст. 126 ПК України, а не за ст.127 ПК України як за не нарахування і несплату ПДФО взагалі. Також позивач посилається і на численну судові практику Верховного Суду у спірних правовідносинах.

Представник відповідача в судовому засіданні та у відзиві на позов проти позову заперечував, просив у задоволенні позову позивачеві відмовити повністю посилаючись на те, що згідно податкових розрахунків за формою №1-ДФ за період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р., наданих позивачем, інтегрованих карток позивача встановлено, що позивачем перераховано до бюджету ПДФО за 2014р. - 1058377,34 грн., за 2015р. - 894354,78 грн., за 2016р. - 1287273,22 грн., проте, позивач не надав інформації про наявність протермінованої заборгованості по виплаті заробітної плати станом на дату початку та закінчення перевірки (01.01.2014р. та 31.12.2016р.) для проведення розрахунків несвоєчасної сплати ПДФО у зв'язку з чим були використані дані головної книги підприємства, у якій станом на 01.01.2014р. визначене кредитове сальдо по рахунку 641 «Розрахунки по податках» в загальній сумі 594529,65 грн. Заборгованості по виплаті заробітної плати підприємством на кінець перевіряємого періоду не має. Станом на 31.12.2016р. на бухгалтерському рахунку 641.11 «Розрахунки по ПДФО» рахується кредитове сальдо по ПДФО із виплаченої заробітної плати в сумі 556979,73 грн., що є порушенням вимог п.п.168.1.1, п.п.168.1.2, п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України (перераховано несвоєчасно у перевіряємий період ПДФО у сумі 1864835,62 грн.). Представник відповідача вважає, що висновки, зроблені у акті перевірки, є обґрунтованими, а оспорюване податкове повідомлення-рішення є правомірним. Також додатково у поясненнях від 30.11.2018р. представник відповідача зазначив, що в цілому, за перевіряємий період позивачем були виконані зобов'язання по перерахуванню до бюджету загальної нарахованої суми ПДФО, однак з порушенням встановленого місячного терміну, знов створена заборгованість за результатами перевірки не виведена. Порушення, встановлені актом перевірки саме за несплату ПДФО до бюджету під час виплати доходу на користь іншого платника податків та ст. 127 ПК України підлягає застосуванню у разі, якщо виплата доходу передувала сплаті податку, що також відображено і у постанові Верховного Суду України від 10.11.2015р. №21-2919а15, у постановах Верховного Суду від 02.03.2018р. №820/6196/16, від 22.05.2018р. №820/6437/16, від 31.07.2018р. №820/4767/17.

Ухвалою суду від 23.06.2017р. було відкрито провадження у адміністративній справі (а.с.2 том 1).

Ухвалою суду від 21.07.2017р. було зупинено провадження у адміністративній справі до отримання акту звірки (а.с.84 том 1).

Ухвалою суду від 19.10.2018р. у зв'язку зі здійсненням повторного автоматизованого розподілу справи дану справу було прийнято до свого провадження суддею Конєвою С.О., провадженні у даній справі поновлено та дану справу було призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження у відповідності до вимог Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній з 15.12.2017р. (а.с.102 том 1).

Ухвалою суду від 07.11.2018р. у учасників справи були витребувані додаткові документи, у тому числі і акт звірки на виконання вимог ухвали суду від 21.07.2017р. (а.с. 165-166 том 1).

Ухвалою суду від 14.12.2018р. підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті у судовому засіданні (а.с.131 том 7).

Представники позивача в судове засідання не з'явилися, причину неявки суду не повідомили, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином 14.12.2018р., що підтверджується розписками представників позивача наявних в матеріалах справи (а.с.134-135 том 7).

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, при цьому, не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача.

У відповідності до вимог п.1 ч.3 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Враховуючи наведене та з урахуванням того, що позивач (його представники) були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи у підготовчому засіданні 14.12.2018р. під розписку, про причини неявки суд не повідомили, строки розгляду справи, встановлені ст.193 наведеного Кодексу, суд вважає за можливе розглянути дану справу по суті за відсутності представників позивача за наявними у справі матеріалами.

У ході судового розгляду справи судом були встановлені наступні обставини у даній справі.

Міське комунальне підприємство «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» 17.12.1993р. зареєстровано як юридична особа за адресою: Дніпропетровська область, м. Покров, вул. Заводська, буд. 2, перебуває на обліку у Нікопольській ОДПІ Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, що підтверджується інформацією, наведеною у акті перевірки від 07.03.2017р., яка не оспорюється сторонами (а.с.11-зворот том 1).

У період з 15.02.2017р. по 28.02.2017р. контролюючим органом відповідно до наказу від 03.02.2017р. №561 була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань правильності обчислення та повноти і своєчасності внесення до бюджету ПДФО, ЄСВ та військового збору з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. за результатами якої був складений акт від 07.03.2017р. №1797/04-36/13-03.03341351 за висновками якого було встановлено порушення п.п.168.1.2, п.п.168.1.1, п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України щодо несвоєчасного перерахування ПДФО у загальній сумі 1864835,62 грн., що підтверджується змістом наведеного акту (а.с.11-16 том 1).

На підставі висновків наведеного акту, контролюючим органом 03.04.2017р. було прийнято податкове повідомлення-рішення № форми «Д» за яким позивачеві було визначено суму грошового зобов'язання з ПДФО за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1390126,72 грн. на підставі п.127.1 ст.127 ПК України, що підтверджується копією відповідного рішення та копією розрахунку фінансових санкцій (а.с.9-10 том 1).

У подальшому, позивачем у порядку адміністративного оскарження було подано скаргу до органу ДФС України за результатами розгляду якої скарга позивача була залишена без задоволення, а оспорюване податкове повідомлення-рішення залишено без змін, що підтверджується копією рішення ДФС України від 01.06.2017р. №11885/99-99-11-02-01-15 (а.с.32-41 том 1).

Вищенаведене оспорюване податкове повідомлення-рішення № від 03.04.2017р. є предметом спору у даній адміністративній справі.

Заслухавши представника відповідача, який брав участь у судовому розгляді справи, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Підпунктом 168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Згідно із п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Аналіз наведених вище норм податкового законодавства свідчить про те, що на позивача, як на податкового агента, покладено обов'язок по перерахуванню до бюджету утриманого податку під час виплати доходу (заробітної плати), а якщо оподатковуваний дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, то такий податок підлягає сплаті (перерахуванню) у строки, встановлені Податковим кодексом для місячного податкового періоду.

Так, як встановлено судом у ході судового розгляду справи, позивачем у період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. допускались випадки несвоєчасної сплати ПДФО через затримку у виплаті заробітної плати працівникам підприємства, однак позивачем сплачувався до бюджету ПДФО разом із виплатою доходу (заробітної плати), а саме: за 2014р. - сплачено ПДФО в сумі 1058377,34 грн., за 2015р. - сплачено ПДФО у сумі 894354,78 грн., за 2016р. - 1287273,22 грн., що також підтверджено і змістом акту перевірки від 07.03.2017р. (а.с.11-16 том 1).

Факт сплати позивачем ПДФО у встановлені строки підтверджується і даними Витягів з карток особових рахунків позивача по ПДФО за 2014р., за 2015р. та за 2016р. (а.с.128-152 том 1).

Також зі змісту акту перевірки від 07.03.2017р. вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати на кінець перевіряємого періоду у позивача відсутня та у ході проведення перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем вимог п.п.168.1.2, п.п.168.1.1, п.п.168.1.5 п.168 ПК України, а саме: перерахування несвоєчасно позивачем ПДФО за перевіряємий період у сумі 1864835,62 грн. (а.с.13 том 1).

При цьому, слід зазначити, що акт перевірки від 07.03.2017р. не містить жодних посилань на обставини, які б свідчили про ненарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податку позивачем до або під час виплати доходу (заробітної плати) своїм працівникам.

Таким чином, із наведеного аналізу змісту акту перевірки від 07.03.2017р. можна дійти висновку, що відповідачем під час проведення перевірки позивача були встановлені факти перерахування позивачем ПДФО за перевіряємий період несвоєчасно через затримку у виплаті доходу (заробітної плати), водночас, вказаним актом перевірки обставини ненарахування, неутримання та/або несплати (неперерахування) податку до або під час виплати доходу (заробітної плати) взагалі не досліджувались, оскільки такі обставини у акті перевірки від 07.03.2017р. відсутні.

Так, відповідно до ч.1 п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, в тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Ті самі дії, вчинені повторно протягом 1095 днів, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 50 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету. Дії, передбачені абзацом першим цього пункту, вчинені протягом 1095 днів втретє та більше, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 75 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Отже, з аналізу наведеного, можна дійти висновку, що вказані вище положення підлягають застосуванню до платників податків контролюючим органом у разі встановлення фактів та обставин, які свідчать про те, що нарахування, утримання та/або сплата (перерахування) податку до чи на момент виплати доходу взагалі не відбулися.

Разом з тим, враховуючи, що проведеною перевіркою за актом перевірки від 07.03.2017р. таких обставин як ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) ПДФО позивачем до або під час виплати доходу (заробітної плати) працівникам позивача встановлено не було (навпаки, перевіркою встановлено перерахування позивачем ПДФО до бюджету за 2014-2016рр. несвоєчасно), тому застосування штрафу відповідачем за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням на підставі п.127.1 ст.127 України є безпідставним, а, відповідно, протиправним.

Таким чином, оскільки обов'язок сплати ПДФО у випадку, якщо оподаткований дохід нараховується, але не виплачується платнику податку, не пов'язується з фактом виплати доходу, а має встановлений для місячного податкового періоду строк сплати, то норми п.127.1 ст.127 ПК України не передбачають відповідальності за порушення строків сплати податку, встановленого п.п.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України.

Відповідальність за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань передбачена п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України згідно з яким, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: - при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; - при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що норми ст.126 Податкового кодексу України застосовуються у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання. При цьому, розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, передбачених Податковим кодексом України, такий платник притягується до відповідальності відповідно до ст.126 ПК України.

Вищенаведена правова позиція адміністративного суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеній у постанові від 10.11.2015р. у справі №813/6793/13-а, від 10.11.2015р. у справі №21-2919а15, а також у постановах Верховного Суду від 27.03.2018р. у справі №П/811/618/17, від 03.04.2018р. у справі №П/811/616/17, яка є обов'язковою для застосування адміністративним судом згідно до вимог ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

За викладених обставин та враховуючи, що відповідачем під час проведення перевірки позивача не було встановлено фактів ненарахування, неутримання та/або несплати позивачем ПДФО до бюджету у перевіряємий період до чи під час виплати доходу (заробітної плати), суд приходить до висновку про безпідставність застосування до позивача за несвоєчасне перерахування (сплату) ПДФО до бюджету (що встановлено актом перевірки від 07.03.2017р.) штрафних санкцій, передбачених ст.127 Податкового кодексу України.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проте, представником відповідача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили, що позивачем було не нараховано, не утримано та/або не сплачено (не перераховано) ПДФО взагалі до чи під час виплати доходу (заробітної плати) з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу норм вищенаведеного податкового законодавства.

Навпаки, акт перевірки від 07.03.2017р. свідчить про те, що позивачем було перераховано до бюджету ПДФО, проте несвоєчасно, що спростовує посилання представника відповідача на порушення податкового законодавства за яке передбачена відповідальність саме за п.127.1 ст.127 Податкового кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що акт перевірки від 07.03.2017р. взагалі не містить посилань на обставини ненарахування, неутримання та/або несплату позивачем ПДФО до чи під час виплати доходу (заробітної плати) на користь іншого платника податків (а.с.11-16 том 1).

Тобто, наведені обставини не були підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

А виходячи з вимог абз.2 ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Отже, відповідач як суб'єкт владних повноважень у даних правовідносинах не може посилатися на докази, які не були встановлені під час проведення перевірки 07.03.2017р. та які не відображені у акті перевірки від 07.03.2017р., висновки якого були підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

При цьому, судом відхиляються доводи представника відповідача стосовно правомірності застосування ст.127 Податкового кодексу України через те, що порушення, встановлені актом перевірки стосуються саме несплати позивачем ПДФО до бюджету під час виплати доходу на користь іншого платника податку, оскільки таких доказів відповідачем суду не надано та спростовується змістом акту перевірки від 07.03.2017р., який містить посилання на перерахування позивачем у 2014р., у 2015р. та у 2016р. ПДФО до бюджету, проте таке перерахування відбулося несвоєчасно (а.с.13 том 1).

Судом не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного судового рішення посилання представника відповідача на те, що при проведенні розрахунків несвоєчасної сплати ПДФО були використані дані головної книги підприємства, у якій станом на 01.01.2014р. визначене кредитове сальдо по рахунку 641 «Розрахунки по податках» в загальній сумі 594529,65 грн. із виплаченої заробітної плати по бухгалтерському рахунку 641.11 «Розрахунки по ПДФО» в сумі 556979,73 грн., оскільки вказані обставини не можуть бути обрані підставами для застосування до позивача штрафних санкцій саме за положеннями п.127.1 ст.127 ПК України, оскільки вказані норми не передбачають нарахування штрафних санкцій на кредитове сальдо за даними головної книги платника податків та з урахуванням того, що відповідач у відзиві та у письмових поясненнях фактично визнав факти того, що позивачем в цілому за перевіряємий період були виконані зобов'язання по перерахуванню до бюджету загальної нарахованої суми ПДФО, однак з порушенням встановленого місячного терміну (а.с. 188 том 2).

Також слід зазначити, що за приписами п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України встановлено, що банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету, проте відповідачем жодних доказів,які б свідчили про те, що банком прийняті від позивача платіжні документи на виплату заробітної плати (доходу) без подання розрахункового документа на одночасне перерахування ПДФО до бюджету суду не надано в порушення вимог ст.ст.73-76 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окрім того, наполягаючи на застосуванні у даних правовідносинах правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10.11.2015р. у справі №21-2919а15 щодо системного тлумачення норм статей 126 та 127 Податкового кодексу України, представник відповідача у судовому засіданні вказав на те, що у разі коли має місце несвоєчасність сплати податковим агентом узгодженої суми грошового зобов'язання, то підлягають застосуванню норми статті 126 вказаного Кодексу, водночас, якщо виплата доходу передувала сплаті податку, податковий агент має нести відповідальність на підставі статті 127 Податкового кодексу України, при цьому, слід з'ясовувати та відобразити в акті перевірки, яка з дій сталася першою (виплата доходу чи сплата податку, хоч і з порушенням строку).

Так, застосовуючи вказану правову позицію та виконуючи вимоги вищенаведеної постанови Верховного Суду України, адміністративним судом при з'ясуванні обставин у даній справі, яка з дій сталася першою (виплата доходу чи сплата податку, хоч і з порушенням строку) було встановлено, що наведених фактів та обставин акт перевірки від 07.03.2017р. не містить, представником відповідача у ході судового розгляду справи на вимогу суду відповідних доказів про те, яка з дій сталася першою (виплата доходу чи сплата податку) суду не надано, матеріалами справи не встановлено, а лише встановлено згідно змісту акту перевірки від 07.03.2017р., що позивачем за перевіряємий період було перераховано несвоєчасно суми ПДФО, що свідчить лише про несвоєчасність перерахування позивачем вказаного податку та не підтверджує факту ненарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податку до чи під час виплати доходу, що є підставою для відповідальності платника податку саме за нормами п.127.1 ст.127 ПК України.

При цьому, не підлягають застосуванню до даних правовідносин правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах по справах №820/6196/16 від 02.03.2018р., №820/6437/16 від 22.05.2018р., №820/4767/17 від 31.07.2018р. щодо виявлення під час перевірки податкового агента декількох випадків ненарахування (неутримання, несплати) сум податку під час виплати доходу на користь інших громадян, на якій наполягав представник відповідача, виходячи з того, що предметом спору у даній справі не є оскарження рішення із наведених підстав, а спір у цій справі стосується взагалі неправомірності застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ПДФО на підставі ст.127 ПК України, тобто наведені у вказаних вище постановах обставини не є подібними до даних правовідносин, які є предметом спору у цій адміністративній справі.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши у відповідності до вимог ч.2 ст.2 наведеного Кодексу правомірність прийняття відповідачем як суб'єктом владних повноважень оспорюваного податкового повідомлення-рішення, суд приходить до висновку, що викладені в акті перевірки від 07.03.2017р. обставини, що слугували підставами для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення є неправомірними та не обґрунтованими, спростовуються вищенаведеними доказами, а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення відповідачем були порушені права та інтереси позивача стосовно перерахування позивачем до бюджету у перевіряємий період ПДФО, які підлягають судового захисту шляхом визнання протиправним та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з наведеного, наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути з бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 20851 грн. 90 коп. понесені позивачем згідно платіжного доручення №10017 від 12.06.2017р.(а.с.3 том 1).

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Міського комунального підприємства «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 03.04.2017р. - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати прийняте Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області податкове повідомлення-рішення № від 03.04.2017р.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) на користь Міського комунального підприємства «Покровське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» (53300, Дніпропетровська область, м. Покров, вул. Заводська, 2, ) - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 20851 грн. 90 коп. (двадцять тисяч вісімсот п'ятдесят одна грн. 90 коп.)

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення ( у разі оголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини рішення) відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.1 п.15 Розділу УІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено - 21.01.2019р.

Суддя С.О. Конєва