Справа № 810/2487/13-а
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа №810/2487/13-а

адміністративне провадження №К/9901/2522/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бившевої Л.І.,

суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київської області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 30.08.2013 (суддя - Панова Г.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 (судді - Желтобрюх І.Л., Мамчур Я.С., Шостак О.О.) у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київської області (далі - ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень,

У С Т А Н О В И В:

ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ДПІ, у якому просив: скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ від 30.07.2012 №№ , , якими підприємцю збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 6335,00 грн та податок на доходи фізичних осіб на суму 637`437,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що висновки акту перевірки, на підставі якого прийняті податкові повідомлення-рішення, є безпідставними, взаємовідносини з контрагентами були реальними, що підтверджується первинними документами, а право на віднесення до складу валових витрат сплачених відсотків по кредитному договору залежить від цільового використання кредитних коштів. Також позивач зазначив, що сам акт перевірки складений з порушенням положення щодо порядку оформлення результатів перевірки, під час складання податкових повідомлень - рішень не враховані подані заперечення на акт перевірки.

Суди встановили, що за результатами планової документальної виїзної перевірки ФОП ОСОБА_2 ДПІ складено акт від 16.07.2012 № 220/17-2/НОМЕР_3 про порушення позивачем у період, охоплених перевіркою (з 01.07.2010 по 31.12.2011), статті 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян " від 26.12.1992 № 13-92 (втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності Податкового кодексу України; далі - Декрет № 13-92), підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 № 168/97-ВР (втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності Податкового кодексу України; далі - Закон № 168/97-ВР), пункту 177.2 статті 177 та пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 530`993,00 грн та ПДВ - 5068,00 грн. Цей висновок обґрунтований посиланням на безпідставність формування податкового кредиту у серпні 2010, червні 2011 року ПДВ у сумі 5068,00 грн, який не підтверджений податковими накладними; кредитні кошти видавалися фізичній особі, а не фізичній особі - суб'єкту господарювання.

На підставі зазначеного акта перевірки ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення, з приводу правомірності яких виник спір.

Київський окружний адміністративний суд постановою від 30.08.2013, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014, позов ФОП ОСОБА_2 задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення ДПІ від 30.07.2012 №№ , .

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили із того, що чинне законодавство не передбачає відокремлення майна, яке використовується фізичною особою підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна, у зв'язку з цим залучення позивачем як фізичною особою кредитних коштів для здійснення підприємницької діяльності не позбавляло його права на формування у податковому обліку витрат внаслідок сплати процентів за користування кредитом. У судовому процесі суди також дослідили первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, рахунки), надані позивачем на підтвердження обставин правомірності формування податкового кредиту внаслідок придбання товарів (будівельні матеріали) у ТОВ ПТК "Агромат", ТОВ "Інкотрейд".

ДПІ подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, скаржник посилається на обставини, що були встановлені у ході податкової перевірки, а також робить висновок, що операції із ТОВ ПТК "Агромат", ТОВ "Інкотрейд" є безтоварними, оскільки зі змісту надані позивачем первинних документів неможливо встановити реальність операцій.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 15.04.2014 № К/800/204163/14 відкрив касаційне провадження у цій справі.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити касаційну скаргу відповідача без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій - без змін як такі, що прийняті відповідно до закону та є належно обґрунтованими.

Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2106 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 № 2 "Про визначення дня початку роботи Верховного Суду" днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Верховний Суд ухвалою від 11.02.2019 прийняв касаційну скаргу ДПІ до провадження та визнати за можливе проведення попереднього розгляду справи.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи відповідача, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги та дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Порядок формування приватним підприємцем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та податкового кредиту у період, охоплений перевіркою, був врегульований нормами Декрету № 13-92, статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 № 334/94-ВР (втратив чинність з 01.04.2011, за виключенням деяких статей, у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 334/94-ВР) та статтями 138, 177, 198 ПК України (у редакціях, чинних на відповідні періоди).

Абзацом 2 статті 13 Декрету № 13-92 визначено, що до складу витрат приватного підприємця відносяться витрати, що документально підтверджені та безпосередньо пов'язані з одержанням доходів звітного періоду. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними ГДПІ України за погодженням з Мінекономіки та Держкомітетом по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці з врахуванням обмежень, встановлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Валові витрати мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (підпункт 5.3.9 пункту 5.3 цієї ж статті).

Положеннями підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 вказаного Закону передбачено, що до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

З 01.01.2011 порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначено статтею 177 ПК України.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Кодексу об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця.

При цьому, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми ПДВ, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (пункт 177.3 статті 177 ПК України).

Перелік витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем, встановлено пунктом 177.4 статті 177 ПК України.

Згідно з пунктом 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат виробництва (обігу) згідно з розділом III цього Кодексу.

Згідно з підпункту 138.10.5 пункту 138.10 статті 138 розділу ПК України до складу витрат включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати в межах норм, встановлених ПК України, пов'язані із запозиченням.

При цьому підпунктом 139.1.4 пункту 139.1 статті 139 цього Кодексу передбачено, що до складу витрат не включаються витрати на погашення основної суми отриманих позик, кредитів (крім повернення поворотної фінансової допомоги, включеної до складу доходів відповідно до підпункту 135.5.6 пункту 135.5 статті 135 ПК України.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 цього Кодексу не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З аналізу вказаних норм вбачається, що визначальним фактором для віднесення процентів до складу валових витрат є використання таких кредитних коштів у власній господарської діяльності платника податку та їх документальне підтвердження.

Отже, встановивши, що запозичені кошти були зараховані на рахунки позивача та використовувалися у його господарській діяльності, суди дійшли правильного висновку, що позивач правомірно відніс до витрат сплачені банкам проценти за користування кредитними коштами у межах кредитних договорів із банками.

На спростування доводів касаційної скарги щодо статусу особи, яка отримала кредитні кошти (фізична особа, а не приватний підприємець), слід зазначити, що "Приватний підприємець" - це статус який набувається фізичною особою при реєстрації та дає їй право вести підприємницьку діяльність та можливість бути суб'єктом господарських відносин.

Відповідно до положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР платник податку (покупець) має право включити сплачені ним у ціні придбаних товарів (послуг) суми податку до податкового кредиту за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з підпунктом 7.4.5 цієї ж статті не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями.

Аналогічні підстави, за яких у платника податків виникає право на податковий кредит, підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту, з 01.01.2011 встановлено у статті 198 ПК України.

Згідно з положеннями пунктом 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, податковий кредит має бути обов'язково підтверджений податковою накладною.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. Це однаковою мірою стосується як суми витрат, так і суми податкового кредиту.

На підтвердження правомірності формування позивачем податкового кредиту та фактичного здійснення позивачем господарських операцій із ТОВ ПТК "Агромат", ТОВ "Інкотрейд" суди під час розгляду справи дослідили первинні документи (податкові накладні, видаткові накладні, рахунки - фактури), належність їх оформлення та відсутність з боку контролюючого органу доказів щодо порушення позивачем або його контрагентами податкової дисципліни та дійшли вірного висновку про правомірність формування підприємцем податкового кредиту.

Отже, висновок судів першої та апеляційної інстанцій у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 349, статті 350, частинами 1, 5 статті 355, статтями 356, 359, підпунктом 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київської області залишити без задоволення, а постанову Київського окружного адміністративного суду від 30.08.2013 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду