Справа № 804/4494/18
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2018-08-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року Справа № 804/4494/18

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Барановського Р. А.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу №804/4494/18 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати розпорядження Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №171281 від 30 березня 2017 року щодо призупинення пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 квітня 2017 року;

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в відновленні пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 квітня 2017 року;

зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків України - НОМЕР_1, призначеної їй пенсії за віком з 01 квітня 2017 року.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - №804/4494/18.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.06.2018р. відкрито провадження по справі №804/4494/18 за вищезазначеним позовом та ухвалено здійснювати розгляд даної справи за правилами спрощеного позовного провадження згідно ч. 2 ст. 257 та ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України у письмовому провадженні.

Згідно ст.126 Кодексу адміністративного судочинства України сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи №804/4494/18 у спрощеному провадженні.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що отримувала пенсію за віком на пільгових умовах, є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Головному управління ПФУ в Дніпропетровській області. Позивач регулярно отримувала пенсійні виплати, але з 01.04.2017р. без повідомлення причин припинено виплату пенсії, рішення про припинення виплати пенсії позивачем отримано не було. Позивач дізналась про причину порушення власних прав зі змісту листа відповідача від 14.05.2018р. №37381-18

Позиція Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області відображена у відзиві на позовну заяву. Відповідач зауважив, що ОСОБА_2 пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Нарахування пенсійних виплат позивачу, як зазначає у відзиві відповідач, припинено з 01.04.2017р. з огляду на те, що довідка ОСОБА_2 як внутрішньо переміщеної особи № від 03.10.2016р. скасована, у зв'язку з чим Криворізьким південним об'єднаним управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області правомірно прийнято розпорядження №171281 від 30.03.2017р. про припинення виплати позивачу пенсії.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП НОМЕР_1) є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_2, видане Пенсійним фондом України від 11.06.2002р., та внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою за № від 18.11.2014р. про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

З 19.09.2014р. позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Довгинцівському районі м.Кривого Рогу, а з 01.03.2016р. у Криворізькому південному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області).

Згідно отриманої відповідачем інформації про внутрішньо переміщених осіб, довідки яких були скасовані станом на 30.03.2017р. (лист за вих. №5/15-128 від 31.03.2017р.) довідка позивача, як внутрішньо переміщеної особи, за № від 03.10.2016р. була скасована.

На підставі вищенаведеного Криворізьким південним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області розпорядженням №171281 від 30.03.2017р. припинено виплату пенсії позивачу з 01.04.2017р.

Про вищезазначене розпорядження ОСОБА_2 дізналась зі змісту листа відповідача від 14.05.2018р. №37381-18.

Не погодившись із вищезазначеним, ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон №1058) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону №1058 законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 Закону №1058 виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058 передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до статті 7 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Закон №1058 або інший закон з питань пенсійного забезпечення не передбачає будь-яких підстав призупинення виплати пенсій, є тільки підстави припинення виплати відповідно до статті 49 цього Закону, але жоден з таких випадків управлінням не застосований та не доведений.

Так, частиною першою статті 49 Закону №1058 визначено виключний перелік підстав для припинення виплати пенсії.

Виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

- якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

- у разі смерті пенсіонера;

- у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

- в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону №1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Отже, в статті 49 Закону №1058 відсутня така підстава "скасування довідки внутрішньо переміщеної особи".

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

При цьому, суд звертає увагу на те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону №1058.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. При цьому повноваженнями приймати закони наділена лише Верховна Рада України (стаття 91 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина 2 статті 8 Конституції України).

Конституційне поняття закон України не підлягає розширеному тлумаченню, це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Водночас, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами.

Припинення виплати пенсії на підставі положень, зокрема, постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону №1058.

Особливу увагу слід звернути на те, що у преамбулі до Закону №1058 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Відповідачем не надано рішення Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області або Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01.04.2017р. з підстав, передбачених статтею 49 Закону №1058.

Водночас, згідно з частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено законність підстав припинення виплати позивачеві пенсії.

Разом із тим, суд враховує, що суми невиплаченої пенсії є власністю позивача, на які не розповсюджуються строки звернення до суду.

З огляду на викладене, суд приходить висновку щодо порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини 1 статті 49 Закону №1058, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Доводи відповідача з посиланням, як на підставу припинення пенсійних виплат, на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 року, суд вважає безпідставними, оскільки Закон №1058 має вищу юридичну силу. До того ж, дана постанова Кабінету Міністрів України приймалися для забезпечення реалізації положень Закону №1706, яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Позивач підпадає під ознаки, наведені у статті 1 Закону №1706, яка визначає поняття внутрішньо переміщеної особи.

Аналогічна правова позиція у даній категорії справ викладена у постановах Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 243/6391/17 (провадження № К/9901/2851/17), від 20.03.2018 року у справі № 408/2818/17-а (провадження № К/9901/2707/17), від 20.03.2018 року у справі № 573/1759/17 (провадження № К/9901/3564/18), від 20.03.2018 року у справі № 234/12389/17 (провадження № К/9901/131/17), від 15.03.2018 року у справі № 243/5484/17 (провадження № К/9901/34636/18), від 13.03.2018 року у справі № 235/4162/17 (провадження № К/9901/2387/17).

Постановою Великої палати Верховного Суду від 04.09.2018 року у справі №805/402/18 апеляційну скаргу Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області залишено без задоволення, рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 03 травня 2018 року залишено без змін.

За приписами частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також судом враховано пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", у якому зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", Європейський суд з прав людини визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем Молдавської Республіки Придністров'я (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст.1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Як зазначено в пункті 333 цього рішення: "Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратистський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно всіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією".

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що розпорядження Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №171281 від 30.03.2017р. щодо припинення виплати позивачу пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Так, відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначено, що ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом з порушенням строку звернення до адміністративного суду.

Щодо даного твердження слід зазначити, що за загальним правилом, встановленим Кодексом адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зміст наведеної норми свідчить про те, що Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами Кодексу адміністративного судочинства України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є:

1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами;

2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Практика застосування правових норм щодо строків звернення до адміністративного суду передбачала їх застосування за умови, коли право позивача на отримання спірних сум пенсій відповідачем визнано не було, що і стало підставою звернення до суду (постанова Верховного Суду України від 10.12.2013 року у справі № 21-329а13).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, припинивши виплату пенсії позивачу у період з 01.04.2017р., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно позовних вимог, позивач також просить зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_2, належної їй пенсії з 01.04.2017р.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті вищенаведених норм законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що нормами статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються рішення, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми стягнення за один місяць.

Водночас, щодо позовної вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови в відновленні пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 квітня 2017 року, суд зазначає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, відповідачем відповідні дії вчинялись.

При цьому, слід зауважити, що у наданому ОСОБА_2 до суду копією листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за вих. №37381-18 від 14.05.2018р. лише повідомлено позивача про призупинення виплати позивачу пенсії згідно оскаржуваного розпорядження та про скасування довідки позивача про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 03.10.2016р.

З огляду на вищевикладене, позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат в порядку ст.ст. 143 та 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов'язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов'язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно із приписами ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 704, 80 грн., що документально підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією №33567 від 04.06.2018р. на суму 704, 80 грн. Інші докази документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем - у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на те, що адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено частково, суд доходить до висновку, що сума сплаченого позивачем судового збору за подачу адміністративного позову до суду в сумі 528,60 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі №804/4494/18 (Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області).

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (зазначене позивачем у позовній заяві місце проживання/перебування: АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області (місцезнаходження: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26; ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Криворізького південного об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області №171281 від 30.03.2017р. щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) з 01.04.2017р.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області відновити виплату ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2; РНОКПП - НОМЕР_1), призначеної їй пенсії за віком з 01.04.2017р.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () судові витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 528, 60 грн. (п'ятсот двадцять вісім гривень шістдесят копійок).

Копію рішення суду направити учасникам справи.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.А. Барановський