Справа № 826/17479/18
Суддя: Ісаєнко Юлія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Ісаєнко Ю.А.,

суддів: Лічевецького І.О., Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива» до Національного агентства з питань запобігання корупції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Заступник Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5, 2) Адміністрація Президента України, 3) Національне антикорупційне бюро України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Громадська організація «Громадський контроль «Ініціатива» звернулася до суду з позовом до Національного агентства з питань запобігання корупції, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Заступник Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5, 2) Адміністрація Президента України, 3) Національне антикорупційне бюро України про:

визнання протиправною бездіяльності Національного агентства з питань запобігання корупції щодо невстановлення факту неподання декларації Заступником Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про запобігання корупції»;

визнання протиправною бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції щодо неповідомлення Заступника Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5 та спеціально уповноважених суб'єктів у сфері протидії корупції про факт неподання декларації;

зобов'язання Національного агентства з питань запобігання корупції письмово повідомити Заступника Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5 про факт неподання ним декларації та зобов'язання подати декларацію протягом 10 днів з дня отримання такого повідомлення;

зобов'язання Національного агентства з питань запобігання корупції письмово повідомити Главу Адміністрації Президента України ОСОБА_6 та спеціально уповноважених суб'єктів у сфері протидії корупції про встановлення факту неподання декларації Заступником Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5 відповідно до вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, апелянтом - Громадською організацією «Громадський контроль «Ініціатива» подано апеляційну скаргу з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги всіх доводів позивача при розгляді справи, не застосовано положення ст. 50 Закону України «Про запобігання корупції» та не дано оцінки тій обставині, що посада Заступника Глави Адміністрації Президента України відносить останнього до осіб, декларації яких підлягають повній перевірці.

Крім того, апелянтом вказано про наявність порушеного права в межах спірних правовідносин, позаяк вказана громадська організація має право на здійснення громадського контролю за виконанням законів у сфері запобігання корупції, та здійснення в зв'язку з цим відповідних заходів.

Разом з тим, у відзиві Адміністрації Президента України на апеляційну скаргу, зокрема, зазначено про обгрунтованість висновків суду першої інстанції, оскільки Заступник Глави Адміністрації Президента України не є суб'єктом декларування в розумінні Закону України «Про запобігання корупції» та не відноситься до категорії «осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», а отже не зобов'язаний подавати щорічні декларації. Крім того, Адміністрація Президента не ухвалює рішень, обов'язкових для інших суб'єктів, не здійснює державні владні управлінські функції, і не має юрисдикції, яка поширюється на певну територію, а відтак не є державним органом у розумінні Закону України «Про запобігання корупції».

Також, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції дотримано норми матеріального та процесуального права.

Справа розглянута у порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Громадській організації «Громадський контроль «Ініціатива» стало відомо про факт неподання Заступником Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_5 декларацій за 2015-2017 роки (зокрема, з листів Національного агентства з питань запобігання корупції від 02.05.2018 № 94-06/19233/18 та від 24.05.2018 №94-06/23516/18).

Зокрема, у листі НАЗК від 24.05.2018 № 94-06/23516/18 вказано, що відповідно до чинного законодавства, Глава Адміністрації Президента України та його заступники не віднесені до переліку суб'єктів декларування, визначеного Законом України «Про запобігання корупції» та не мають обов'язку подавати відповідні декларації у Єдиний державний реєстр декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування. Також в листі вказано, що Адміністрація Президента України поінформувала Національне агентство, що ОСОБА_5 не порушено вимог чинного законодавства щодо декларування.

Не погоджуючись із вказаними висновками відповідача та правовою позицією останнього, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що посада Заступника Глави Адміністрації Президента України не відносить особу до суб'єктів декларування, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», що, в свою чергу, свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції вказав на відсутність порушеного права позивача в межах спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом спору в даній справі є бездіяльність Національного агентства з питань запобігання корупції щодо невстановлення факту неподання декларації особою, яка займає особливо відповідальне становище, та не вжиття відповідних заходів.

Так, приписами п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону України від 14.10.2014 № 1700-VIІ «Про запобігання корупції» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до повноважень Національного агентства з питань запобігання корупції належать здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контроль та перевірка декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зберігання та оприлюднення таких декларацій, проведення моніторингу способу життя осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.

Положеннями статті 49 Закону № 1700-VIІ встановлено, що державні органи, органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, а також юридичні особи публічного права зобов'язані перевіряти факт подання суб'єктами декларування, які в них працюють (працювали або входять чи входили до складу утвореної в органі конкурсної комісії, до складу Громадської ради доброчесності, відповідних громадських рад, рад громадського контролю, утворених при державних органах), відповідно до цього Закону декларацій та повідомляти Національне агентство про випадки неподання чи несвоєчасного подання таких декларацій у визначеному ним порядку.

Національне агентство перевіряє факт подання відповідно до цього Закону декларацій особами, зазначеними у пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону.

Якщо за результатами контролю встановлено, що суб'єкт декларування не подав декларацію, Національне агентство письмово повідомляє такого суб'єкта про факт неподання декларації, і суб'єкт декларування повинен протягом десяти днів з дня отримання такого повідомлення подати декларацію в порядку, визначеному частиною першою статті 45 цього Закону.

Одночасно Національне агентство письмово повідомляє про факт неподання декларації спеціально уповноваженим суб'єктам у сфері протидії корупції, а також керівнику державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, їх апарату, юридичної особи публічного права, вищому органу управління відповідного громадського об'єднання, іншого непідприємницького товариства про факт неподання декларації відповідним суб'єктом декларування.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1700-VIІ особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

При розгляді даної апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на приписи пункту 1, підпунктів "а" і "в" пункту 2, пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1700-VIІ, якими прямо передбачено суб'єктів, на яких поширюються дія цього Закону. Так, до таких осіб віднесено:

1) особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування:

а) Президент України, Голова Верховної Ради України, його Перший заступник та заступник, Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри України, міністри, інші керівники центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, та їх заступники, Голова Служби безпеки України, Генеральний прокурор, Голова Національного банку України, Голова та інші члени Рахункової палати, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Голова Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голова Ради міністрів Автономної Республіки Крим;

б) народні депутати України, депутати Верховної Ради Автономної Республіки Крим, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови;

в) державні службовці, посадові особи місцевого самоврядування;

г) військові посадові особи Збройних Сил України, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби, курсантів вищих військових навчальних закладів, курсантів вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, курсантів факультетів, кафедр та відділень військової підготовки;

ґ) судді, судді Конституційного Суду України, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої ради правосуддя, посадові особи секретаріату Вищої ради правосуддя, Голова, заступник Голови, члени, інспектори Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, посадові особи секретаріату цієї Комісії, посадові особи Державної судової адміністрації України, присяжні (під час виконання ними обов'язків у суді);

д) особи рядового і начальницького складу державної кримінально-виконавчої служби, податкової міліції, особи начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України;

е) посадові та службові особи органів прокуратури, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, дипломатичної служби, державної лісової охорони, державної охорони природно-заповідного фонду, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної податкової політики та державної політики у сфері державної митної справи;

є) члени Національного агентства з питань запобігання корупції;

ж) члени Центральної виборчої комісії;

з) поліцейські;

и) посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим;

і) члени державних колегіальних органів;

2) особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування:

а) посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, особи, які входять до складу наглядової ради державного банку, державного підприємства або державної організації, що має на меті одержання прибутку;

в) представники громадських об'єднань, наукових установ, навчальних закладів, експертів відповідної кваліфікації, інші особи, які входять до складу конкурсних комісій, утворених відповідно до Закону України "Про державну службу", Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", Громадської ради доброчесності, утвореної відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", громадських рад, рад громадського контролю, що утворені при державних органах та беруть участь у підготовці рішень з кадрових питань, підготовці, моніторингу, оцінці виконання антикорупційних програм, і при цьому не є особами, зазначеними у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої цієї статті;

5) фізичні особи, які:

отримують кошти, майно в рамках реалізації в Україні програм (проектів) технічної або іншої, в тому числі безповоротної, допомоги у сфері запобігання, протидії корупції (як безпосередньо, так і через третіх осіб або будь-яким іншим способом, передбаченим відповідною програмою (проектом);

систематично, протягом року, виконують роботи, надають послуги щодо імплементації стандартів у сфері антикорупційної політики, моніторингу антикорупційної політики в Україні, підготовки пропозицій з питань формування, реалізації такої політики, - якщо фінансування (оплата) таких робіт, послуг здійснюється безпосередньо або через третіх осіб за рахунок технічної або іншої, в тому числі безповоротної, допомоги у сфері запобігання, протидії корупції;

є керівниками або входять до складу вищого органу управління, інших органів управління громадських об'єднань, інших непідприємницьких товариств, що здійснюють діяльність, пов'язану із запобіганням, протидією корупції, імплементацією стандартів у сфері антикорупційної політики, моніторингом антикорупційної політики в Україні, підготовкою пропозицій з питань формування, реалізації такої політики, та/або беруть участь, залучаються до здійснення заходів, пов'язаних із запобіганням, протидією корупції.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказує, що у «Примітці» до статті 50 Закону № 1700-VII зазначено, що під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються Президент України, Прем'єр-міністр України, член Кабінету Міністрів України, перший заступник або заступник міністра, член Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Антимонопольного комітету України, Голова Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Голова Фонду державного майна України, його перший заступник або заступник, член Центральної виборчої комісії, член, інспектор Вищої ради правосуддя, член, інспектор Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, народний депутат України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, Директор Національного антикорупційного бюро України, Генеральний прокурор, його перший заступник та заступник, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступник, член Ради Національного банку України, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступник, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим, його перший заступник та заступник, радник або помічник Президента України, Голови Верховної Ради України, Прем'єр-міністра України, особи, посади яких належать до посад державної служби категорії «А» або «Б», та особи, посади яких частиною першою статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» віднесені до першої - третьої категорій, а також судді, прокурори і слідчі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів, керівники, заступники керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію однієї або кількох областей, Автономної Республіки Крим, міст Києва або Севастополя, керівників державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, юрисдикція яких поширюється на територію одного або кількох районів, міста республіканського в Автономній Республіці Крим або обласного значення, району в місті, міста районного значення, військові посадові особи вищого офіцерського складу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно вказав, що з наведених норм Закону № 1700-VII вбачається, що особа, яка обіймає посаду Заступника Глави Адміністрації Президента України, прямо не віднесена до категорії «осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», так само як і до осіб, визначених у підпунктах «а» і «в» пункту 2, пунктах 4 і 5 частини першої статті 3 вказаного Закону.

Окрім того, вірно вказано й те, що відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну службу» дія цього Закону не поширюється на Главу Адміністрації Президента України та його заступників, Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступників.

Між тим, нормами п. 1 Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 02.04.2010 № 504/2010, Адміністрація Президента України є постійно діючим допоміжним органом, утвореним Президентом України відповідно до п. 28 ч. 1 ст. 106 Конституції України.

Згідно з п. 3 Положення № 504/2010, основними завданнями Адміністрації є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Вказане свідчить про те, що Адміністрація є допоміжним, постійно діючим органом, який створений Президентом України, та наділений функціями для забезпечення здійснення останнім своїх повноважень, а отже, не є органом державної влади.

Крім того, аналогічна позиція стосовно вказаного питання викладена у висновках Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого, Національної академії правових наук України, Київського національного університету імені Тараса Шевченка, Національного університету «Одеська юридична академія», Інституту держави і права ім. В.М. Корецького НАН України, які містяться в матеріалах справи.

Відтак, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на положення п.п. «и» ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», якими передбачено, що суб'єктами, на яких поширюється дія цього Закону, є посадові та службові особи інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, оскільки як зазначено вище, Адміністрація Президента України не є органом державної влади.

Не беруться до уваги колегією суддів й посилання апелянта на п. 3 Роз'яснення НАЗК, затвердженого рішенням НАЗК від 11.08.2016 № 3 щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції», оскільки таке роз'яснення поширюється на посадових осіб органів державної влади, до яких Адміністрація Президента України не відноситься.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В контексті наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта стосовно невірного застосування положень Закону України «Про запобігання корупції» судом першої інстанції, а також щодо бездіяльності Національного агентства з питань запобігання корупції, оскільки норми вказаного Закону не містять прямої вказівки на віднесення посади Заступника Глави Адміністрації Президента України до осіб, які є суб'єктами декларування, а вільне тлумачення відповідачем кола суб'єктів декларування суперечило б положенням ст. 19 Конституції України.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно вказав на відсутність бездіяльності Національного агентства з питань запобігання корупції щодо встановлення факту неподання декларації Заступником Глави Адміністрації Президента України.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, обґрунтованим є висновок, викладений в оскаржуваному рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 щодо відсутності порушеного права Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива» в межах даного спору, з огляду на таке.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Тобто, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Враховуючи наведене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України, в рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення відповідачем саме його, позивача, безпосередніх прав та охоронюваних законом інтересів.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 31 січня 2018 року №К/9901/1141/18.

Імперативними приписами ч. 5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вказує на те, що згідно з Статутом Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива», затвердженого установчими зборами засновників Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива» (протокол № 1 від 19.10.2018), основною метою діяльності є забезпечення верховенства права, здійснення захисту законних інтересів, прав і свобод громадян України. Організація здійснює громадський контроль за дотриманням Конституції та законів України посадовими особами органів державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронних органів, а також сприяння їх діяльності в запобіганні та протидії корупційним правопорушенням; сприяння органам, які відповідно до законодавства України здійснюють правоохоронні та правозастосовні функції з протидії корупції.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 21 Закону № 1700-VIІ, громадські об'єднання, їх члени або уповноважені представники, а також окремі громадяни в діяльності щодо запобігання корупції мають право: 1) повідомляти про виявлені факти вчинення корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень, реальний, потенційний конфлікт інтересів спеціально уповноваженим суб'єктам у сфері протидії корупції, Національному агентству, керівництву чи іншим представникам органу, підприємства, установи чи організації, в яких були вчинені ці правопорушення або у працівників яких наявний конфлікт інтересів, а також громадськості; 2) запитувати та одержувати від державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", інформацію про діяльність щодо запобігання корупції; 3) проводити, замовляти проведення громадської антикорупційної експертизи нормативно-правових актів та проектів нормативно-правових актів, подавати за результатами експертизи пропозиції до відповідних органів, отримувати від відповідних органів інформацію про врахування поданих пропозицій; 4) брати участь у парламентських слуханнях та інших заходах з питань запобігання корупції; 5) вносити пропозиції суб'єктам права законодавчої ініціативи щодо вдосконалення законодавчого регулювання відносин, що виникають у сфері запобігання корупції; 6) проводити, замовляти проведення досліджень, у тому числі наукових, соціологічних тощо, з питань запобігання корупції; 7) проводити заходи щодо інформування населення з питань запобігання корупції; 8) здійснювати громадський контроль за виконанням законів у сфері запобігання корупції з використанням при цьому таких форм контролю, які не суперечать законодавству; 9) здійснювати інші не заборонені законом заходи щодо запобігання корупції.

В контексті викладеного, не знаходять свого підтвердження обґрунтування апелянта щодо наявності порушеного права на здійснення громадського контролю за виконанням законів у сфері запобігання корупції, оскільки Національним агентством з питань запобігання корупції не допущено порушення вимог чинних нормативно-правових актів, та жодним чином не обмежено Громадську організацію «Громадський контроль «Ініціатива» у виконанні своїх статутних цілей та завдань, що також свідчить про необґрунтованість позовних вимог та їх правомірне залишення без задоволення судом першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що посада Заступника Глави Адміністрації Президента України відносить останнього до осіб, декларації яких підлягають повній перевірці, ґрунтуються на суб'єктивній позиції апелянта, яка не підтверджена положеннями закону та спростовується вищевказаними аргументами, а отже вказує на відсутність обов'язку з декларування у такої особи, що також свідчить про відсутність порушення права апелянта на доступ до інформації, яка підлягає відображенню у відповідній декларації.

Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Громадський контроль «Ініціатива» залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.12.2018 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя-доповідач Ю.А. Ісаєнко

Суддя Г.В. Земляна

Суддя І.О. Лічевецький