Справа № 620/3898/18
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Чернігів Справа № 620/3898/18

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря - Гайдука С.В.,

представника відповідача - Качанка О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) 27.11.2018 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (далі - ГУДФС у Чернігівській області) та просить:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування та складення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2939-50 від 08.11.2018 у формі єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн. на його ім'я;

- зобов'язати відповідача відкликати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2959-50 від 08.11.20118 у формі єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн. на його ім'я та скасувати нарахування зазначеної суми до державного бюджету та відповідних державних цільових фондів.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 2006 року він не здійснює жодної підприємницької діяльності, у зв'язку з чим декларації про доходи до контролюючого органу не подавав. Також із вказаного періоду позивач перебував у трудових відносинах з різними установами (організаціями), які і здійснювали відрахування із отриманої ним заробітної платні єдиного внеску. Враховуючи наведене, вважає, що нарахування йому єдиного внеску є протиправним.

Ухвалою судді від 17.12.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог та зазначив, що позивач був знятий з обліку в Менській ОДПІ, але у державного реєстратора підприємницької діяльності не припинив (до 26.11.2018). У зв'язку з наведеним, в інформаційній картці платника ІС «Податковий блок» 08.02.2018 було нараховано єдиний соціальний внесок за 2017 в сумі 8 448,00 грн. та за 1-3 квартали 2018 року в сумі 7 371,54 грн. Всього в сумі 15 819,54 грн. Вважає, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, а отже і позбавляється статусу платника єдиного внеску.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що адміністративний позов має бути задоволений частково, враховуючи такі обставини.

Судом встановлено, що 30.03.2004 ОСОБА_2 було зареєстровано в якості фізичної особи-підприємця, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відповідний запис (а.с. 27-28). Згідно ідентифікаційних даних позивач перебував на обліку в Менській ОДПІ ГУДФС у Чернігівській області (а.с. 38-41).

08.11.2018 ГУДФС у Чернігівській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2939-50, якою ОСОБА_2 нараховано зобов'язання з єдиного внеску в сумі 15 819,54 грн. (а.с. 13).

Вважаючи вказану вимогу протиправною, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску встановлено положеннями Закону України від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, особа зареєстрована як фізична особа-підприємець зобов'язана сплачувати єдиний внесок у визначеному Законом №2464 розмірі.

Одночасно пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (пункт 1 частини першої статті 7 Закону №2464).

Як вбачається з копії трудової книжки від 10.11.1992 серії НОМЕР_2, ОСОБА_2 з моменту зняття з обліку і до 02.05.2018 перебував у трудових відносинах з різними установами та організаціями, як найманий працівник (а.с. 15-17).

Законом №2464 установлено, що збір єдиного внеску здійснюється з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У свою чергу, відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Суд звертає увагу, що позивач протягом вказаного періоду був застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховували та сплачували роботодавці у розмірі не менше мінімального. У зв'язку з наведеним, одночасне нарахування та сплата єдиного внеску ОСОБА_2 є некоректним, оскільки таке оподаткування набуває подвійного характеру.

Крім того, судом встановлено, що з 2006 року позивач фактично припинив здійснювати підприємницьку діяльність.

Так, згідно із довідкою ДПІ у Менському районі від 19.06.2006 №407/230/Т/29-10 ОСОБА_2 19.06.2006 знято з податкового обліку у зв'язку з ліквідацією за рішенням власника. Позивач заборгованості зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) не має (а.с. 14). До того ж, позивач не мав права здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 13.11.2012 до реєстру включено відомості про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію ОСОБА_2 (а.с. 27 зворот).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, та яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватись судами як джерело права, у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06)).

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Зокрема, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

ОСОБА_2 у адміністративному позові просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування та складення вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2939-50 від 08.11.2018 у формі єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн. на його ім'я; зобов'язати відповідача відкликати вимогу про спалу боргу (недоїмки) №Ф-2959-50 від 08.11.20118 у формі єдиного соціального внеску в розмірі 15 819,54 грн. на його ім'я та скасувати нарахування зазначеної суми до державного бюджету та відповідних державних цільових фондів.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд вважає, що для належного захисту прав позивача необхідно позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково шляхом визнання протиправної та скасування вимоги ГУДФС у Чернігівській області від 08.11.2018 №Ф-2939-50.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі досліджених доказів та їх правової оцінки, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачем частково не доведено правомірність своїх дій щодо винесення оскаржуваної вимоги, тому позовні вимоги ОСОБА_2 мають бути задоволені частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина третя статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи наведене, керуючись статтями 227, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області (, вул. Реміснича, 11, м. Чернігів, 14000) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2018 №Ф-2939-50.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 234 (двісті тридцять чотири) грн. 93 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту. Апеляційна скарга, з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII ''Перехідні положення'' Кодексу адміністративного судочинства України, подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18 лютого 2019 року.

Суддя С.В. Бородавкіна