Справа № 805/1731/16-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2019 року

Київ

справа №805/1731/16-а

адміністративне провадження №К/9901/28812/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуКомунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Маріупольського регіонального виробничого управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу»
на постановуДонецького апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 (колегія у складі суддів: Василенко Л.А., Гайдар А.В., Ханова Р.Ф. )
у справі № 805/1731/16-а
за позовомКомунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Маріупольського регіонального виробничого управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу»
доМаріупольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області
провизнання дій протиправними, скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» в особі Маріупольського регіонального виробничого управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» звернулось до суду з адміністративним позовом, у якому просило визнати дії Жовтневої об'єднаної державної податкової інспекції м.Маріуполя Головного управління ДФС у Донецькій області протиправними та скасувати податкову вимогу про сплату податкового боргу з земельного податку від 28.04.2016 №10410-17 у сумі 18474,74 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» позивач звільнений від плати за користування земельними ділянками.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2016 позов задоволено частково, скасовано податкову вимогу Жовтневої ОДПІ м.Маріуполя від 28.04.2016 №10410-17. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії податкового органу з направлення податкової вимоги про сплату боргу по земельному податку після її формування є правомірними в силу вимог п.4.3 розділу IV Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 10.10.2013 № 576.

Разом з тим, відповідачем не доведена правомірність прийняття самої податкової вимоги від 28.04.2016 №10410-17, оскільки платники земельного податку, які перебувають на обліку у контролюючих органах та знаходилися на територіях, визначених переліком населених пунктів, де проводилася антитерористична операція, на цей період звільняються від своїх обов'язків, зокрема, щодо сплати земельного податку з 14 квітня 2014 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 у даній справі скасовано постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2016 та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.

Скасовуючи рішення суду першої інстанцій та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов протилежного висновку, мотивуючи його тим, що позивач до отримання спірної вимоги до податкового органу з заявою про звільнення від сплати земельного податку не звертався, уточнюючу декларацію не подавав, а тому податковим органом правомірно сформована спірна податкова вимога за самостійно узгодженими зобов'язаннями платника земельного податку.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що постанову було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відзив або заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» (, 87547, Донецька обл., місто Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, будинок 177А) зареєстровано юридичною особою виконавчим комітетом 03.09.2007. До складу юридичної особи входить відокремлений підрозділ Маріупольське регіональне виробниче управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» (, 87547, Донецька обл., місто Маріуполь, Жовтневий район, вул. К. Лібкнехта, будинок 177А).

28.04.2016 Жовтневою ОДПІ м.Маріуполя ГУ ДФС у Донецькій області винесена податкова вимога №10410-17, якою повідомлено Маріупольське регіональне виробниче управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», що станом на 27.04.2016 сума податкового боргу за узгодженим грошовим зобов'язанням (земельний податок з юридичних осіб) становить 18474,74 грн.

Згідно облікової картки заборгованість утворилась в результаті несплати орендної плати з юридичних осіб, яка задекларована позивачем самостійно в податкових розрахунках з земельного податку: № від 19.02.2015, № від 29.02.2016, № від 22.02.2016.

Податковий борг у розмірі 18474,74 грн. утворився за період з 01.01.2016 до дати прийняття податкової вимоги - 28.04.2016.

Сертифікатами (висновками) №2005/12.12-03 від 03.07.2014, №1200 від 29.10.2014, №1736 від 25.11.2014, №1735 від 25.11.2014 про настання обставин непереборної сили Торгово-промисловою палатою України засвідчено настання обставин непереборної сили з 10.06.2014 - КП «Вода Донбасу» при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обов'язкових платежів. На момент видачі сертифікату обставини непереборної сили тривають та дату закінчення їх терміну встановити неможливо.

06.09.2016 позивачем на адресу відповідача надіслано лист, в якому, повідомлено про отримання податкової вимоги від 28.04.2016 №10410-17 зі сплати податкового боргу з земельного податку та у зв'язку з настанням форс-мажорних обставин, які засвідчені сертифікатом Торгово-промислової палати №1200 від 29.10.2014, позивач дійсно має податковий борг з плати за землю за період з січня 2016 року.

Підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов'язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Пунктом 288.7 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285 - 287 цього розділу.

Платники плати за землю самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями (пункт 286.2 статті 286 Податкового кодексу України).

Податкове зобов'язання щодо плати за землю визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (пункт 287.3 статті 287 Податкового кодексу України).

Порядок обчислення орендної плати, строк та порядок сплати плати за землю не є спірним в межах розгляду даної справи. Проблемним питанням цієї справи є наявність/відсутність підстав для звільнення суб'єкта господарювання від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності у спірний період, якщо він здійснює діяльність на території проведення антитерористичної операції.

02 вересня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII, який набув чинності 15 жовтня 2014 року та визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до статті 6 Закону № 1669-VII (в редакції, чинній до 8 червня 2016 року) під час проведення антитерористичної операції звільнено суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності.

За змістом статті 1 вказаного Закону встановлено, що територією проведення антитерористичної операції є територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» та «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» були затверджені Переліки населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких внесено м. Маріуполь (Маріупольська міська рада) (пп. 20 пункту 1).

Поруч з цим, згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 1669-VII закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Відтак положення цього Закону підлягають застосуванню у межах спірних відносин виходячи із положень податкового принципу презумпції правомірності рішень платника податку закріпленого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України та пункту 56.21 статті 56 цього кодексу.

Окрім того слід відзначити, що статтею 6 Закону №1669, яка має пряму дію, не вимагається додаткове отримання сертифіката про засвідчення настання форс-мажорних обставин. Дійсно сертифікат Торгово-промислової палати України є доказом, що підтверджує причини та настання обставин, які не залежали від учасника подій. Проте у даній справі дані обставини не підлягають підтвердженню таким сертифікатом, в силу вимог статті 6 Закону № 1669-VII та Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого внесено м. Маріуполь.

Відтак, згідно з положеннями Закону № 1669-VII достатньою підставою зокрема для звільнення від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності конкретних суб'єктів господарювання є встановлення факту здійснення ними діяльності на території проведення антитерористичної операції.

Таким чином, відсутність обов'язку щодо своєчасної сплати податкового зобов'язання дає підстави для висновку про протиправність формування контролюючим органом податкових вимог.

Підсумовуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції прийшов до висновку, що судом апеляційної інстанції помилково скасовано рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, яке відповідає закону.

На підставі викладеного та в межах розгляду даної справи має місце неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, що призвело до скасування судового рішення, яке відповідає закону, зазначене є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції відповідно до статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1.Касаційну скаргу Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» в особі Маріупольського регіонального виробничого управління Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» задовольнити.

2.Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 скасувати та залишити в силі постанову Донецького окружного адміністративного суду від 19.09.2016.

3.Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

........................

........................

........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду