Справа № 826/3215/16
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 лютого 2019 року № 826/3215/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1.) з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач та/або контролюючий орган) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення, прийняте Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 22.12.2015 року №;

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.12.2015 року №;

- судові витрати присудити на користь позивача, а також стягнути витрати, які були понесені позивачем на отримання професійної правничої допомоги.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що висновки акту перевірки від 03.12.2015 року №5438/26-56-17-01-04/НОМЕР_1 не відповідають фактичним обставинам справи, акт перевірки містить арифметичні помилки та помилки в частині контрагентів - постачальників та контрагентів - покупців.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, які викладені в письмових запереченнях, що долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві на підставі статті 77 та пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, статті 13 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та наказу «Про проведення документальної планової перевірки» проведено документальну позапланову перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового законодавства в період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства в період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за наслідком якої складено акт перевірки від 03.12.2015 року №5438/26-56-17-01-04/НОМЕР_1 (далі - акт перевірки).

Зі змісту акту перевірки слідує, що відповідачем встановлено наступні порушення:

- підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 та пункт 177.4 статті 177 Податкового кодексу України: 110738, 10 грн.;

- статті 9 Закону України від 08.07.2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», а саме: не перераховано до бюджету єдиний соціальний внесок 34, 7% за 2014 рік на загальну суму 73 456, 00 грн.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки позивачем подано заперечення на останній.

Як слідує з матеріалів справи, листом 18.12.2015 року №20298/Г/26-56-12-01 контролюючий орган повідомив позивача про те, що його скарга задоволена в частині правильності визначення валових витрат, понесених від провадження господарської діяльності за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, відображених в розділі ІІІ податкової декларації про майновий стан і доходи та додатку 5 до декларації, а саме: визнання документів товарних чеків наданих на перевірку на загальну суму 484 941, 57 грн. В іншій частині висновки акту перевірки залишено без змін.

22.12.2015 року Державною податковою інспекцією у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення - рішення № (т. 1, а.с. 73), яким ФОП ОСОБА_1 збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем у розмірі 5 398, 99 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 1 349, 74 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №1).

Крім того, контролюючим органом прийнято рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.12.2015 року №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 624, 60 грн. (далі - оскаржуване та/або спірне рішення №2) та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 №Ф-з, якою вимагається від ОСОБА_1 сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 12 492, 00 грн.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, що діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно пункту 3.1 статті 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв'язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Приписами пункту 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В розрізі пункту 177.4 статті 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Поряд з цим, сума витрат, що пов'язана з ремонтом та поліпшенням об'єктів основних засобів, у тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створених (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10 відсотків сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат ( п. 146.12 ст. 146 ПК України).

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 року №996-XІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» (далі - Закон №996-XІV).

Цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством (ч. 1 ст. 2 Закону №996-XІV).

Згідно частини 1 статті 9 Закону №996-XІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону №996-XІV).

При цьому, підприємства, які мають право ведення спрощеного обліку доходів і витрат та не зареєстровані платниками податку на додану вартість, можуть узагальнювати інформацію в регістрах бухгалтерського обліку без застосування подвійного запису (ч. 3 ст. 3 Закону №996-XІV).

Як слідує зі змісту акту перевірки, контролюючий орган дійшов до висновку про, зокрема, безпідставне включення позивачем до витрат витрати обслуговування холодильного та кондиціонерного обладнання, встановленого в орендованому приміщені, на загальну суму 36 000, 00 грн.

В свою чергу, позивач посилається на те що, кондиціонерне та холодильне обладнання, витрати на обслуговування якого у звітному періоді склали 36 000, 00 грн., були придбані ОСОБА_1 не через торгову мережу, а через послуги підрядника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» та є майном, яке надійшло для ведення господарської діяльності, а тому не може бути основним засобом.

Оцінюючи доводи позивача в цій частині суд звертає увагу на наступне.

Так, в матеріалах справи міститься договір підряду №4 від 05.09.2013 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» (т. 1, а.с. 31-32).

Згідно розділу 1 зазначеного договору замовник доручає, а підрядник зобов'язується виконати у відповідності до даного договору та кошторису, який є не від'ємною його частиною, роботи по монтажу допоміжного та торговельного обладнання в приміщенні продовольчого магазину по АДРЕСА_1, а замовник зобов'язується прийняти цю роботу та оплатити її.

Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 ЦК України).

Проаналізувавши умови договору підряду №4 від 05.09.2013 року суд приходить до висновку, що останній не підтверджує факту придбання ОСОБА_1 кондиціонерного та холодильного обладнання, витрати на обслуговування якого у звітному періоді склали 36 000, 00 грн., а свідчить лише про виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Ремсервісплюс» робіт по монтажу допоміжного та торговельного обладнання в приміщенні продовольчого магазину по АДРЕСА_1.

Таким чином, твердження позивача про те, що кондиціонерне та холодильне обладнання є майном, яке надійшло для ведення господарської діяльності і не може бути основним засобом суд вважає безпідставним та необґрунтованим.

З урахуванням зазначеного суд погоджується з висновком акту перевірки в частині безпідставного включення позивачем до витрат витрати у вигляді ремонту та обслуговування орендованих засобів.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що матеріали справи не містять в собі належних та достатніх доказів на підтвердження доводів ОСОБА_1 про придбання відповідного кондиціонерного та холодильного обладнання.

Водночас, суд звертає увагу, що в ході розгляду справи не встановлено обставин, передбачених пунктом 146.12 статті 146 ПК України.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на допущення відповідачем помилки в пункту 1.14.5 акту перевірки не спростовує висновок викладений в ньому, в тій частині, що досліджена судом вище, та й не впливає на розгляд по суті даної адміністративної справи.

Також, суд не враховує посилання позивача на не включення контролюючим орган витрат щодо надання бухгалтерських послуг у розмірі 46 000, 00 грн., оскільки, акт перевірки не містить посилання на зазначене.

При цьому, зі змісту листа 18.12.2015 року №20298/Г/26-56-12-01 слідує, що контролюючим органом враховано витрати на загальну суму 484 941, 57 грн., а зі спірних рішень слідує, що сума витрат, не врахована відповідачем, становить 36 000, 00 грн. на яку, в свою чергу, і було збільшено грошові зобов'язання позивачу.

Що ж стосується твердження ОСОБА_1 про надання відповідачем неправдивих даних, допущення ним порушень при поверненні документів, які були отримані в ході перевірки, то суд їх відхиляє, оскільки останні не стосуються предмету доказування даної адміністративної справи та не можуть бути покладні в основу судового рішення, як підстави для задоволення адміністративного позову.

Оцінюючи ж наявність підстав для задоволення адміністративного позову в іншій частині суд зверне увагу на наступне.

Так, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України від 08.07.2010 року №2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VІ).

Пунктом 2 частини 1 статті вказаного Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Водночас, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч. 1 ст. 2 Закону №2464-VЙ).

Згідно приписів пунктів 1, 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців); фізичні особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту); фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

До членів сімей фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, належать дружина (чоловік), батьки, діти та інші утриманці, які досягли 15-річного віку, не перебувають у трудових або цивільно-правових відносинах з такою фізичною особою - підприємцем, але спільно з ним провадять підприємницьку діяльність і отримують від цього частину доходу (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VІ).

Частиною 5 статті 8 Закону №2464-VІ визначено, зокрема, що для платників, зазначених у пункті 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка винагороди за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону №2464-VІ обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (ч. 11 статті 9 Закону №2464-VІ).

Суд звертає увагу, що позивачем в ході розгляду справи не оскаржувалася вимога про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 №Ф-з, якою вимагається від ОСОБА_1 сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску штрафі та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 12 492, 00 грн., а оскаржується лише рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 23.12.2015 року №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 624, 60 грн., яке, в свою чергу, є наслідком прийняття відповідної вимоги.

Слід вказати, що в ході розгляду справи судом встановлено, що сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 12 492, 00 грн., обрахована контролюючим органом з урахуванням заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн.

В той же час, факт заниження ОСОБА_1 чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн. знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи позивачем не спростовано факт заниження чистого оподатковуваного доходу у розмірі 36 000, 00 грн. та враховуючи відсутність у позовних вимогах вимоги про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.12.2015 №Ф-з, сума визначеної недоїмки якої є підставою для прийняття спірного рішення - 2, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Згідно з частиною 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати, у тому числі витрати, які були понесені позивачем на отримання професійної правничої допомоги йому відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 73, 77, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києві (04080, м. Київ, вул. Турівсьа, б. 12, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева