Справа № 240/5661/18
Суддя: Горовенко Анна Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м.Житомир

справа № 240/5661/18

категорія 3.1.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Горовенко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Демчук О.М.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Платоненкової О.С. (за дорученням від 02.01.2019),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду за адресою: 10014, місто Житомир, вул. Мала Бердичівська, 23, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського міськрайонного відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про зобов"язання внести зміни до актового запису про шлюб №252 від 28.02.1976, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить:

- зобов"язати Житомирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області вчинити дії, а саме: внести зміни до відомостей актового запису про шлюб №252 від 28.02.1976, складеного на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, виправити національність нареченої з "українка" на "полька".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що її батько - ОСОБА_5 за національністю "поляк", про що свідчить відповідний запис у свідоцтві про народження ОСОБА_1

Зазначає, що 28.02.1976 між нею та ОСОБА_3 Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №252. Проте, під час вчинення даного актового запису в графі "національність нареченої" зазначено національність "українка" замість "полька".

Бажаючи використати своє право на національну самоідентифікацію, позивач звернулася до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області із заявою про внесення змін до актового запису про шлюб від 28.02.1976 №252, а саме змінити національність нареченої з "українка" на "полька".

05.10.2018 за результатами розгляду заяви позивача, відповідачем складено висновок про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану в обґрунтування якого зазначено, що неможливо внести зміни у зв"язку з відсутністю підтверджувальних документів та у зв"язку з тим, що відділом реєстрації актів цивільного стану помилки допущено не було.

Позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до ухвали Житомирського окружного адміністративного суду від 21.12.2018 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.01.2019 за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з довідкою від 09.01.2019 розгляд справи відкладено на 08.02.2019, у зв"язку з перебуванням головуючого судді у відпустці.

08 січня 2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану надіслано до суду відзив на позовну заяву за вх.№316/19, в якому відповідач заперечує проти того, що права та законні інтереси позивача були порушені у зв"язку з наданням заявнику висновку про відмову від 05.10.2018.

Зазначає, що згідно з Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5 (далі - Правила №96/5) до актових записів цивільного стану вносяться зміни у частині де була допущена помилка. Проте, на підставі наданих позивачем документів відповідачем з"ясовано, що згідно з актовим записом про народження позивача №3 від 18.01.1951 у графі «відомості про батьків» зазначено: національність батька - «поляк», національність матері - «українка». Однак підтвердити національність батька та матері позивача неможливо, про що від Державного архіву Житомирської області отримано повідомлення.

Також зазначено, що при реєстрації шлюбу позивачем було обрано національність матері, що підтверджується даними вказаними у актовому записі про шлюб позивача, а саме у графі "національність нареченої" зазначено "українка".

Оскільки актовий запис про народження позивача передував актовому запису про шлюб позивача, беззаперечних доказів про факт допущення відповідачем помилки при реєстрації шлюбу заявника у графі «національність нареченої», на думку відповідача, немає.

Відповідно до протокольної ухвали суду від 08.02.2019 розгляд справи відкладено на 12.02.2019 для додаткового вивчення правової позиції сторін у справі.

У судове засідання 12.02.2019 з"явилися позивач та представник відповідача.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження - Житомирська область, що підтверджується посвідкою на постійне проживання НОМЕР_2 від 16.08.2017 (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про народження (повторне) серії НОМЕР_3 від 21.09.2000 ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 18.01.1951 в книзі записів актів громадянського стану про народження зроблено відповідний запис №3. У графі відомості про батька зазначено «ОСОБА_5», національність - «поляк», у графі відомості про матір «ОСОБА_6», національність - «українка» (а.с.14).

Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища №1 від 13.12.2018 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції 28.02.1976 складено актовий запис №252 про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1. У подальшому 05.10.1982 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції складено актовий запис про розірвання шлюбу №363 (а.с.29, 29 зворот).

Вказані відомості також підтверджуються довідкою міського відділу реєстрації актів громадянського стану Житомирського обласного управління юстиції №1100/3.23 від 03.08.2002 та копією свідоцтва про розірвання шлюбу (повторне) серії НОМЕР_4 від 04.09.1992 (а.с.28, 30).

Позивач звернулася до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області із заявою про внесення змін у актовий запис про шлюб №252 від 28.02.1976, складений Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а саме: виправити національність нареченої з «українка» на «полька», що не заперечується сторонами.

05 жовтня 2018 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за результатами розгляду заяви позивача складено висновок про відмову у внесенні змін до актового запису цивільного стану (далі - Висновок) (а.с.15).

Відповідачем у Висновку зазначено, що згідно з актовим записом про народження позивача №3 від 10.01.1951 у графі «відомості про батьків» зазначено: національність батька - «поляк», національність матері - «українка». Підтвердити національність батька та матері заявника неможливо, про що від Державного архіву Житомирської області отримано повідомлення №П/2977 від 19.09.2018.

Також у Висновку зазначено, що при реєстрації шлюбу заявником було обрано національність матері, що підтверджується даними, вказаними у актовому записі про шлюб заявника, а саме у графі «відомості про осіб, що одружуються» зазначено національність нареченої - «українка». Актовий запис про народження заявника передував актовому запису про шлюб заявника, беззаперечних доказів про факт допущення відповідачем помилки при реєстрації шлюбу заявника у графі «національність нареченої», на думку відповідача, немає.

З урахуванням викладеного та відповідно до Правил №96/5 відповідачем у Висновку вказано про неможливість внести зміни до актового запису про шлюб заявника №252 від 28.02.1976, складеного Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а саме: виправити національність нареченої з «українка» на «полька». Відмова мотивована відсутністю підтверджуючих документів та тим, що при державній реєстрації шлюбу заявника відділом реєстрації актів цивільного стану не було допущено помилки (а.с.15-15 зворот).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 3 Конституції України кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Статтею 3 Закону України "Про національні меншини в Україні" від 25.06.1992 №2494-XII (далі - Закон України "Про національні меншини в Україні") визначено, що до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про національні меншини в Україні" відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов'язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України.

Згідно зі статтею 11 Конституції України держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України.

Відповідно до приписів частини другої статті 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

За змістом статей 11, 18 Закону України "Про національні меншини в Україні" громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Будь-яке пряме чи непряме обмеження прав і свобод громадян за національною ознакою забороняється й карається законом.

Статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, ратифікованої Законом України від 09 грудня 1997 року №703/97-ВР передбачено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Суд зазначає, що чинне законодавство України не містить визначення поняття "національність".

В загальновідомому мовному вжитку "національність" це приналежність особи до нації, держави або народу. Іншими словами під національністю розуміють приналежність людини до певної національної, етнічної групи, що включає спільність мови, історії, культури і традицій.

Спірні правовідносини виникли у зв'язку з тим, що у позивача є потреба в офіційному підтвердженні в офіційному документі, виданому органом державної влади України, факту своєї належності до національності "полька", яка визначається в залежності від національності батьків.

В судовому засіданні позивач наполягала на тому, що у своєму повсякденному житті усвідомлювала та відчувала себе як полька, виходячи з коренів походження по лінії батька.

Належність позивача до національності "полька" підтверджується наявним у справі свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_3 від 21.09.2000 ОСОБА_1, відповідно до якого, у графі відомості про батька "ОСОБА_5" зазначено національність "поляк".

З огляду на зазначене, посилання позивача на те, що за національністю вона є "полька" є обґрунтовані.

Відтак, позивач має право ідентифікувати свою національність по лінії свого батька, в тому числі в актовому записі про шлюб №252 від 28.02.1976, складеному Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Суд зазначає, що національність - це питання самоідентифікації людини, що є більше суб'єктивною категорією самосприйняття, а не об'єктивним показником, яким є громадянство.

Якщо позивач має бажання самоідентифікувати себе як "полька", у суду відсутні підстави для того, щоб їй перешкоджати.

Також, суд зазначає, що матеріали адміністративної справи не містять інших відомостей про національність позивача, проте це не виключає тверджень позивача про її національність як «полька».

Чинне законодавство України не містить вимог про внесення в паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Проте, відсутність нормативно-правових актів, які встановлюють порядок зміни відомостей про національність в актових записах, не може бути підставою для відмови у позові, оскільки саме Держава повинна забезпечити видання таких нормативно-правових актів. Більш того, таке право позивача прямо гарантоване статтею 11 Закону України "Про національні меншини в Україні".

Відносини, пов'язані з проведенням державної реєстрації актів цивільного стану, внесенням до актових записів цивільного стану змін, їх поновленням і анулюванням, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" від 01.07.2010 №2398-VI (далі - Закон №2398-VI).

Відповідно до ст. 1 Закону №2398-VI запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.3 Закону № 2398-VI державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та Єдиного державного демографічного реєстру в обсязі, визначеному Законом України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус.

Положеннями статті 22 Закону №2398-VI визначено, що внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Порядок внесення змін до актових записів цивільного стану визначений Правилами внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5, які зареєстровані в Міністерстві юстиції України 14.01.2011 за №55/18793 (далі - Правила №96/5) (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно з пунктом 1.7 розділу І Правил №96/5 зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Відповідно до абзацу першого пункту 2.1 Правил №96/5 заява про внесення змін до актового запису цивільного стану за формою, наведеною в додатку 1, подається до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених статтею 53 Сімейного кодексу України, також до відділу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання першого примірника актового запису про шлюб (крім випадків, коли актовий запис про шлюб складено дипломатичним представництвом або консульською установою України) при пред'явленні паспорта або паспортного документа.

Пунктом 2.6 Правил №96/5 визначено, що разом із заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану заявником подаються: свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану, у яких зазначені неправильні, неповні відомості або відомості, які підлягають зміні; інші документи, необхідні для розгляду заяви та вирішення питання по суті.

Згідно із пунктом 2.12 Правил №96/5 на підставі зібраних документів та за наслідками перевірки відділ державної реєстрації актів цивільного стану, дипломатичне представництво чи консульська установа України складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису (або декількох актових записів) цивільного стану або про відмову в цьому за формою, наведеною в додатку 2.

У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку мають бути чітко вказані причини відмови та зазначено про можливість її оскарження в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2.13 Правил №96/5 підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: 2.13.2 - постанова адміністративного суду.

Згідно з пунктом 2.13.12 Правил №96/5 внесення змін до актових записів цивільного стану можливе також і в інших окремих випадках, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Згідно з пунктом 2.16.7 Правил №96/5 на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актові записи цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що зміни до актового запису цивільного стану можуть бути внесені, зокрема, на підставі рішення суду про внесення змін в актовий запис цивільного стану, якщо це не суперечить чинному законодавству України.

Суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Суд також приймає до уваги, що рішенням Європейського суду з прав людини справа "Гарнага проти України" (Заява №20390/07) від 16.05.2013, в аналогічній справі щодо права особи на зміну по-батькові, порядок якого також не був передбачений діючим законодавством, визнано порушення Україною статті 8 Конвенції, оскільки державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться, вони не виконали своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" заява про внесення змін до актового запису цивільного стану подається до відповідного органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання заявника, а у випадках, передбачених законодавством, - за місцем зберігання актового запису цивільного стану.

Частиною 4 статті 22 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" визначено, що зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису.

Крім того, відповідно до положень статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" актові записи цивільного стану, складені на паперових носіях, формуються в книги державної реєстрації актів цивільного стану, що зберігаються в архівах відділів державної реєстрації актів цивільного стану протягом установленого законодавством строку.

З урахуванням викладеного, з метою належного захисту права ОСОБА_1, суд приходить до висновку про зобов"язання Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області внести зміни до актового запису про шлюб №252 від 28.02.1976, складеного на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а саме у графі "національність нареченої" змінити національність з "українка" на "полька".

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та, як наслідок, їх задоволення.

Керуючись статтями 6-9, 32, 77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Житомирський окружний адміністративний суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) до Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області (майдан Соборний, буд.1, м.Житомир, ) про зобов"язання внести зміни до актового запису про шлюб №252 від 28.02.1976, - задовольнити.

Зобов"язати Житомирський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області внести зміни до актового запису про шлюб №252 від 28.02.1976, складеного на ОСОБА_3 та ОСОБА_1, а саме у графі "національність нареченої" змінити національність з "українка" на "полька".

Вступну та резолютивну частини рішення складено у нарадчій кімнаті і проголошено 12 лютого 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.В. Горовенко

Рішення складено у повному обсязі 19 лютого 2019 року.