Справа № 0540/9630/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року справа №0540/9630/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Геращенка І.В., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов'янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року (повне судове рішення складено 16 листопада у м. Слов'янську) у справі № 0540/9630/18-а (суддя в І інстанції Чучко В.М.) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов'янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в особі Слов'янського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області (надалі - УВД ФСС) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебуває на обліку відповідача як внутрішньо переміщена особа з червня 2018 року. До червня 2014 року страхові виплати позивач отримував безстроково, а з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року по теперішній час страхові виплати позивачу не виплачені у зв'язку з набранням чинності Постанови КМУ від 07.11.2014 №595. Позивач вважає, що відповідач протиправно не виплачує щомісячні страхові виплати у період з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року, отже просив суд:

- визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов'янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо невиплати страхових виплат (призначених безстроково) з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року;

- зобов'язати нарахувати та виплатити заборгованість за страховими виплатами (призначених безстроково), а саме у період з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження страхових виплат у межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року позовні вимоги задоволені частково, внаслідок чого визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати страхових виплат ОСОБА_1 за періоди з 01.05.2014 по 31.10.2014 та з 01.07.2015 по 31.05.2018 та зобов'язано УВД ФСС нарахувати та виплатити заборгованість за страховими виплатами позивачу за періоди з 01.05.2014 по 31.10.2014 року та з 01.07.2015 по 31.05.2018. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначені доводи, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, апелянт наголошує, що надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється виключно на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, а виплату страхових виплат позивачеві було припинено у зв'язку із закінченням строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Зауважує, що дії та вимоги органу Фонду соціального страхування України є правомірними, законними та жодним чином не направлені на звуження чи скасування прав громадян.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України (м. Єнакієве Донецької області), фактичне місце проживання: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.06.2018 № (а.с.11).

Згідно пенсійному посвідченню серії НОМЕР_1, позивач є пенсіонером, має зареєстрований страховий випадок профзахворювання, за довідкою МСЕК від 02.10.2003 встановлена стійка втрата професійної працездатності 25% безстроково (а.с.12-14).

Відповідно до листа Краматорського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 18.06.2018 №01-04/2125 позивач перебував на обліку у цьому відділенні та отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа з 01.11.2014 по 30.06.2015, з 01.07.2015 виплату було припинено у зв'язку із закінченням довідки ВПО (а.с.25).

04 липня 2018 року Слов'янським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області прийнято постанову №0536/6777/6777/16, якою постановлено продовжити позивачу раніше призначену щомісячну грошову суму в розмірі 3055,23 грн. з 01 червня 2018 року безстроково (а.с.26).

18 жовтня 2018 року відповідач звернувся до Дружківського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо надання інформації про заборгованість страхових виплат позивачу за період з 01.06.2014 по 01.11.2014, та з червня 2015 року по теперішній час, на що отримав лист від 22.10.2018 за №05-04/1329, в якому зазначено, що заборгованість позивачу, яка обліковується у ПЗ «Реєстр потерпілих» складає у загальному розмірі 18 356,47 грн., а саме: за період з травня 2014 року по жовтень 2014 року у розмірі 10 012,62 грн., за період з липня 2015 року по листопад 2015 року у розмірі 8 343,85 грн. (а.с.27, 28).

Встановлені обставини підтверджені матеріалами справи і не є спірними.

Таким чином, спірним питанням даної справи є правомірність невиплати страхових виплат позивачу за періоди з 01.05.2014 по 31.10.2014 та з 01.07.2015 по 31.05.2018.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволена частина позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я визначено Законом України від 23.09.1999 № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 1105-XIV).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону № 1105-XIV страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Частиною першою статті 46 Закону № 1105-XIV визначено, що страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, відповідачем не виплачені щомісячні страхові виплати позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 (в новій редакції). Водночас, Законом №1105-XIV такої підстави для припинення страхових виплат не передбачено.

Суд звертає увагу, що реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання страхових виплат. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд зазначає, що за приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України»: перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Колегія суддів критично ставиться до посилання апелянта на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, з огляду на те, що зазначена постанова не є законом. Підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 1105-XIV, тому суд не приймає такі доводи до уваги.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат (№ рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 76812061).

Частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Приймаючи до уваги наведене, відповідач протиправно не виплатив страхові виплати позивачу з 01.05.2014 по 31.10.2014 та з 01.07.2015 по 31.05.2018, діяв не на підставі, не у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Разом з тим, позивач просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати страхових виплат з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року і зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заборгованість за страховими виплатами у період з червня 2014 року по листопад 2014 року та з червня 2015 року.

Проте, з матеріалів справи встановлено, що постановою №0536/6777/6777/16 від 04.07.2018 позивачу продовжено раніше призначену щомісячну грошову суму з 01 червня 2018 року безстроково, а заборгованість по страховим виплатам обліковується за періоди з 01.05.2014 по 31.10.2014 та з 01.07.2015 по 31.05.2018.

Отже, колегія суддів погоджує висновок місцевого суду щодо часткового задоволення позовних вимог, а саме визнання протиправними дій відповідача щодо невиплати страхових виплат та зобов'язання відповідача виплатити заборгованість за страховими виплатами за періоди саме з 01.05.2014 по 31.10.2014, з 01.07.2015 по 31.05.2018.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення про часткове задоволення позовних вимог з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Слов'янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року у справі № 0540/9630/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 19 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді І.В. Геращенко

О.О. Шишов