Справа № 818/1029/18
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.М. Глазько
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 р. Справа № 818/1029/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Григорова А.М. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018, повний текст складено 05.10.19 по справі № 818/1029/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради , Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати пенсії з 01.12.2016 року по 01.10.2017 року; зобов'язати Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області нарахувати та виплатити пенсію з 01.12.2016 року по 01.10.2017 року.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними дії Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.12.2016 року по 01.10.2017 року.

Зобов'язано Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 з 01.12.2016 року по 01.10.2017 року.

Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи по суті. Зазначає, що на теперішній час пенсійна справа ОСОБА_1 передана до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, з огляду на що відповідач позбавлений можливості відновити виплату пенсії позивачу. При цьому, відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» призначення та продовження виплати пенсій здійснюється за місцем перебування внутрішньо переміщених осіб на обліку. Також, відповідач наголошував на пропущенні ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду, встановленого ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представником позивача наданий відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що апеляційної скарги не відповідають обставинам справи та чинному законодавству, з огляду на що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Окремо в обгрунтування своєї позиції вказано, що позивачем при зверненні до суду строк, визначений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, не пропущений, оскільки у даному випадку такий строк не може бути застосований з огляду на триваючий характер порушення прав позивача. Щодо виплати пенсії зазначено, що зміна місця проживання особи не може бути підставою для припинення здійснення пенсійних виплат. Крім того, відповідачем не прийнято жодного рішення щодо припинення виплати пенсії позивачу, та не повідмолено останнього про такі дії.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв'язку з чим, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 з березня 2015 року перебував на обліку як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України в Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, відповідно до довідки від 16.03.2015 року № 1426/40337.

З 16.03.2015 року позивач зареєстрований в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб м. Краматорська.

Отримував пенсію та перебував на обліку в Управлінні Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області.

Рішенням начальника Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 05.10.2016 року № 9 довідка про взяття ОСОБА_1 на облік як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України скасована на підставі п.п.3 п.1. ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв'язку з тривалою відсутністю (понад 60 днів) за місцем проживання.

У подальшому позивач переїхав до Сумської області, перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території України в Управлінні праці та соціального захисту населення Сумської РДА, про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.10.2017 року №.

Згідно з інформацією Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області виплату пенсії ОСОБА_1 припинено з 01.12.2016 року за результатами звірки з Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, з огляду на скасування довідки про взяття на облік особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України, від 16.09.2015 року № НОМЕР_1. На підставі запиту від 04.10.2017 № 10093/02.1-09-01 пенсійна справа ОСОБА_1 направлена до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

У зв'язку зі зміною місця проживання, 20.12.2017 року позивач подав відповідну заяву до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області.

Листом від 29.12.2017 року № 708/Б Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області повідомило позивача, що виплата його пенсії була припинена з 30.11.2016 року, а виплата пенсії Сумським об'єднаним управління Пенсійного фонду України Сумської області була відновлена з жовтня 2017 року.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо припинення з 01.12.2016 року виплати призначеної пенсії, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками суду з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

З 22.11.2014 набрав чинності Закон України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (Закон № 1706-VII), яким відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Згідно зі ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Статтею 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Так, згідно з ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Судовим розглядом встановлено, що Управлінням Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області було припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з грудня 2016 року за результатами звірки з Управлінням соціального захисту населення Краматорської міської ради та на підставі рішення начальника Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 05.10.2016 року № 9 про скасування довідки про взяття позивача на облік як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України на підставі п.п.3 п.1. ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у зв'язку з тривалою відсутністю (понад 60 днів) за місцем проживання.

Слід вказати, що Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як скасування довідки про взяття особи на облік як особи, яка переміщена з тимчасово окупованої території України.

Крім того, припинення виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, оскільки Управлінням Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області не надано підтверджень прийняття відповідного рішення з цього питання,

Одночасно, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень п. 1 ч. 1 ст. 10 та ст. 20 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону № 1706-VII Кабінет Міністрів України координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону.

Частиною 2 ст. 20 Закону № 1706-VII визначено, що закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Проте наведені положення Закону № 1706-VII не надають Кабінету Міністрів України повноважень на визначення випадків припинення виплати пенсій.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Преамбулою Закону № 1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Отже, доводи відповідача про наявність обґрунтованих підстав для відмови у виплати пенсії не приймаються судом до уваги, оскільки скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не передбачені ст. 49 Закону №1058-IV.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові, прийнятій у зразковій справі від 03.05.2018 року (справа № 805/402/18, провадження №Пз/9901/20/18), що набрала законної сили 04.09.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області стосовно відсутності можливості поновити виплату пенсії позивачу у зв'язку із направленням пенсійної справи ОСОБА_1 до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, оскільки у ході судового розгляду встановлено вчинення відповідачем протиправних дій щодо припинення здійснення пенсійних виплат, та підтверджений обов'язок управління вчинити дії щодо відновлення порушеного права позивача на отримання гарантованого пенсійного забезпечення.

При цьому, безпосередня наявність або відстуність пенсійної справи на теперішній час у суб'єкта владних повноважень - Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області, не впливає на висновки суду та на обов'язок відповідача виконати рішення суду.

Стосовно строку звернення до адміністративного суду із даним позовом колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Частиною 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Судовим розглядом встановлено, що звертаючись до суду із позовом 16.03.2018 року позивач просить зобов'язати пенсійний орган нарахувати та виплатити пенсію з 01.12.2016 року по 01.10.2017 року.

Стосовно доводів представника позивача у відзиві на апеляційну скарга щодо необмеження у даному випадку шестимісячним строком можливості звернення до суду колегія суддів зазначає наступне.

При вирішенні питання дотримання позивачем строків звернення до суду, слід виходити з того, що порушення прав позивача відбувалося періодично кожного місяця з моменту припинення відповідачем здійснення виплати пенсії, починаючи з 01.12.2016 року, а тому кожного разу при неотриманні пенсії позивач мав змогу звернутись до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивача до суду із адміністративним позовом - 26.10.2017 року, шестимісячний строк звернення до адміністративного суду з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, особливий характер пенсійних правовідносин та щомісячна періодичність, з якою особа дізнається про порушення таких прав, колегія суддів приходить до висновку про частковий пропуск позивачем строків, визначених ч. 2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме за період з 01.12.2016 року по 15.09.2017 року.

При цьому, питання щодо поновлення пропущеного строку звернення до суду позивачем не ставиться, а зазначається представником позивача про незастосування шестимісячного строку, оскільки порушення прав позивача мало триваючий характер.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що права позивача підлягають захисту з 16.09.2017 року.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених ч.ч. 3, 4 ст. 123 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог за період з 01.12.2016 року по 15.09.2017 року з прийняттям нового, яким позовні вимоги за період до 16.09.2017 року залишити без розгляду, в іншій частині при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 240, 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Краматорську Донецької області - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 по справі № 818/1029/18 скасувати в частинізадоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання протиправними дій Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, зобов'язання Управління Пенсійного Фонду України у м. Краматорську Донецької області нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01.12.2016 року по 15.09.2017 року.

Адміністративний позов ОСОБА_1 в цій частині залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02.10.2018 року по справі № 818/1029/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді А.М. Григоров В.В. Катунов