Справа № 817/108/16
Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року

м. Київ

Справа №817/108/16

Провадження № 11-1285апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.

розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року (судді Іваненко Т. В., Зарудяна Л. О., Кузьменко Л. В.) у справі № 817/108/16 за позовом ОСОБА_3 до Реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції Рівненської області (далі - реєстраційна служба) про зобов'язання вчинити певні дії та

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до реєстраційної служби, в якому просив зобов'язати відповідача внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно додаткові відомості щодо об'єкта нерухомості - незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а саме дані про господарську будівлю «Б-1» як складову частину усього об'єкта нерухомості та як будівлю, призначену для обслуговування житлового будинку, та зобов'язати реєстраційну службу внести відповідні записи в правоустановчі документи, в тому числі щодо належних йому і його дружині ОСОБА_4 2/3 частин нерухомого майна.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року за ним та його дружиною ОСОБА_4 визнано право власності на 2/3 частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 (готовність 88%), решта -1/3 частина цього будинку залишена у власності ОСОБА_5 Право власності позивача на частку в нерухомому майні зареєстроване Комунальним підприємством Рівненське МБТІ. Водночас ОСОБА_5, яка набула право власності на 1/3 частину домоволодіння за вказаною адресою відповідно до договору дарування від 24 травня 2001 року, який в цій частині рішенням суду не був визнаний недійсним, зареєструвала своє право власності у реєстраційній службі із зазначенням у рядку «Додаткові відомості» незавершеного будівництвом житлового будинку (готовністю 88%) господарську будівлю «Б-1». З метою проведення відповідної реєстрації права власності позивача та його дружини на 2/3 частини вказаного житлового будинку та господарської будівлі «Б-1», позивач 14 грудня 2015 року звернувся з відповідною заявою до відповідача. 18 грудня 2015 року державним реєстратором Прокопюк Р. А. позивачу було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно без зазначення додаткових відомостей про об'єкт в частині, що стосується наявності господарської будівлі «Б-1» як складової частини усього об'єкта житлової нерухомості. На думку позивача, реєстраційна служба безпідставно відмовила йому у внесенні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в рядку «Додаткові відомості» господарську будівлю «Б-1», оскільки відповідно до статті 132 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» підсобні будівлі складають із будинками одне ціле, тому при відчуженні жилого будинку такі підсобні будівлі переходять до нового власника разом із будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення, або перенос попереднім власником.

Рівненський окружний адміністративний суд постановою від 30 травня 2016 року позов задовольнив частково: зобов'язав реєстраційну службу при проведенні реєстрації за ОСОБА_3 та ОСОБА_4права приватної спільної сумісної власності незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 внести інформацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про об'єкт нерухомого майна під реєстраційним номером 1, зокрема в рядок «Додаткові відомості», дані про господарську будівлю «Б-1» як складову частину усього об'єкта нерухомості та як будівлю, призначену для обслуговування житлового будинку, і його приналежність. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Житомирський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнив частково: скасував постановуРівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року та закрив провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Не погодившись із вказаною ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_3 в касаційній скарзі зазначив, що суд апеляційної інстанції надав неправильну правову оцінку обставинам справи й порушив норми матеріального та процесуального права. На думку скаржника, відсутні підстави для розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства, оскільки рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року в порядку цивільного судочинства вирішено спір про право власності на незавершене будівництвом домоволодіння на АДРЕСА_1 між ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 У зв'язку з тим, що господарська будівля «Б-1» відповідно до вимог статті 186 ЦК України призначена для обслуговування головної речі (житлового будинку) та вважається її приналежністю, а приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, - реєстраційна служба, проводячи державну реєстрацію за позивачем та його дружиною 2/3 частини житлового будинку, повинна була зареєструвати за ними ж 2/3 частини господарської будівлі «Б-1» як приналежності головної речі. Крім того, з огляду на те, що в Державному реєстрі прав на нерухоме майно об'єкт житлової нерухомості з реєстраційним номером 1 зареєстрований за ОСОБА_5 на праві спільної часткової приватної власності, немає правових підстав стверджувати, що господарська будівля «Б-1» зареєстрована за нею на праві особистої приватної власності, оскільки один об'єкт нерухомого майна не може належати особі на підставі двох видів речових прав, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спір у справі є публічно-правовим. На підставі викладеного скаржник просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року та залишити в силі постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 30 травня 2016 року.

Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 06 грудня 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі.

У відзиві (запереченнях) на касаційну скаргу ОСОБА_5 зазначила, що не погоджується з доводами скаржника та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року вказану касаційну скаргу було передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 30 жовтня 2018 року справу передав на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв'язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 листопада 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників згідно з пунктом 1 частини першої статті 345 КАС України, оскільки в справі відсутні клопотання її учасників про розгляд справи за їх участю, а характер спірних правовідносин не вимагає участі сторін у судовому засіданні.

Відповідач відзиву на касаційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, ВеликаПалата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суди попередніх інстанцій установили, що згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30 липня 2008 року № 19715719 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року у справі № 22-462/2007 Комунальним підприємством Рівненське МБТІ зареєстровано на праві приватної спільної сумісної власності 2/3 частини незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

14 грудня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до реєстраційної служби із заявою про проведення державної реєстрації змін до права власності на об'єкт незавершеного будівництва за місцезнаходженням: АДРЕСА_1.

18 грудня 2015 року державний реєстратор Прокопюк Р. А. прийняла рішення № 27230407 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на незавершений будівництвом житловий будинок (готовністю 88 %), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4, форма власності - приватна, вид спільної власності - спільна сумісна, розмір частки - 2/3. Цим же рішенням відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

Цього ж дня ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 50191628, яким підтверджено проведення державної реєстрації на об'єкт нерухомого майна: незавершений будівництвом житловий будинок (готовністю 88 %), що розташований за адресою: АДРЕСА_1, якому присвоєно реєстраційний номер 1. Витягом підтверджено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказаний об'єкт, розмір частки - 2/3. У рядку «Додаткові відомості» зазначено: незавершений будівництвом житловий будинок готовністю 88%.

Водночас, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 вересня 2014 року, індексний номер 26677295, ОСОБА_5 на праві приватної (спільної часткової) власності належить 1/3 частини незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, у додаткових відомостях на об'єкт зазначено: незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 88%, та «Б-1» - господарська будівля.

Не погодившись з рішенням реєстраційної служби, ОСОБА_3 звернувся до суду з цим позовом.

Обставини справи її учасниками під сумнів не ставляться.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, Рівненський окружний адміністративний суд дійшов висновку про те, що в ході судового засідання позивач частково довів суду обґрунтованість позовних вимог, а відповідач частково підтвердив правомірність своїх дій. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що цей позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та закриваючи провадження в адміністративній справі, Житомирський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що спір у справі, що розглядається, стосується права власності осіб на об'єкт нерухомого майна, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства. Одночасно суд апеляційної інстанції роз'яснив позивачеві право на звернення до місцевого загального суду, оскільки за суб`єктним складом сторін та сутністю спору ця справа підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим цей висновок апеляційного суду з огляду на таке.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як установили суди попередніх інстанцій, рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 червня 2007 року у справі № 22-462/2007 за ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_4 визнано право власності на 2/3 частини недобудованого житлового будинку АДРЕСА_1 (готовність 88%), решта - 1/3 частина цього будинку залишена у власності ОСОБА_5

З метою проведення відповідної реєстрації права власності позивача та його дружини на 2/3 частини вказаного житлового будинку та господарської будівлі «Б-1», ОСОБА_3 14 грудня 2015 звернувся до відповідача з відповідною заявою.

18 грудня 2015 року державним реєстратором Прокопюк Р. А. ОСОБА_3 було видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно без зазначення додаткових відомостей про об'єкт в частині, що стосується наявності господарської будівлі «Б-1» як складової частини усього об'єкта житлової нерухомості.

Водночас, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 вересня 2014 року, індексний номер 26677295, ОСОБА_5 на праві приватної (спільної часткової) власності належить 1/3 частини незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, у додаткових відомостях на об'єкт зазначено: незавершений будівництвом житловий будинок, готовність якого складає 88%, та «Б-1» - господарська будівля.

Оскільки ОСОБА_3 вважає, що зареєстроване за ОСОБА_5 право власності на господарську будівлю «Б-1» порушує його право на вільне володіння і користування вказаноюгосподарською будівлею, як складовою частиною усього об'єкта житлової нерухомості, то в такому випадку між сторонами існує спір про право власності на вказану господарську будівлю.

Таким чином, виникнення спірних правовідносин обумовлено не стільки незгодою позивача з рішеннями реєстраційної служби як суб'єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки з правом власності ОСОБА_5 на господарську будівлю «Б-1», що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору.

Відповідно до статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття рішень судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі частини першої статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядкуцивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час звернення до суду; далі - ЦК України) до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною першою статті 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

За змістом наведених правових положень суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист якого подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/23245/16-а (провадження № 11-687апп18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 362/1038/17 (провадження № 11-1021апп18).

Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про те, що спір у цій справі не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, адже з огляду на характер спору, його суб'єктний склад, а також предмет і підстави заявлених вимог його слід вирішувати за правилами ЦПК України.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

За нормами частини третьої статті 3 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

За правилами частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків суду апеляційної інстанції скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Д. А. Гудима І. В. Саприкіна

О. Р. Кібенко О. М. Ситнік

В. С. Князєв О. С. Ткачук

Л. М. Лобойко В. Ю. Уркевич

О. Г. Яновська