Справа № 804/958/18
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2019 року Справа № 804/958/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
за участі секретаря судового засіданняОСОБА_2
представників позивача представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94)" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови, -
Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» (далі позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 18.01.2018 року № 400/4.1-4/87, керуючись ст. 259 КЗпПУ, ст. 53 ЗУ «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року № 509 та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпПУ було накладено штраф в розмірі 20 256 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області проведено інспекційне відвідування Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» та при перевірці встановлено порушення вимог законодавства про працю, які зафіксовані актом інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від 19.12.2017 року № 400/4.1-4, видано припис про усунення виявлених порушень № 400/4.1-4-312 від 20.12.2017 року та прийнято 18.01.2018 року постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 400/4.1-4/87, якою накладено штраф у розмірі 20 256 000,00 грн. Позивач вважає, що ним не було допущено порушень трудового законодавства України, зокрема Кодексу законів про працю України, оскільки залучення засуджених до суспільно корисної оплачуваної праці здійснюється за строковими трудовими-договорами укладеними між засудженими та Державною установою «Синельниківська виправна колонія (№94)» відповідно до норм ст. 60 Кримінально-виконавчого кодексу України, отже, виключно Державна установа №94, а не Державне підприємство №94 здійснює виплату заробітної плати засудженим та нарахування єдиного соціального внеску. Позивач здійснює нарахування та виплату заробітної плати лише своїм 8-ми працівникам, які працюють на підприємстві на підставі трудових відносин, та не є засудженими. Таким чином, позивач не є роботодавцем для засуджених, не укладає строкові трудові договори, оскільки таке право надано Кодексом виключно державній установі, не здійснює виплату заробітної плати засудженим, не встановлює режим робочого дня, у звязку з чим у відповідача були відсутні підстави для вжиття заходів до притягнення позивача до відповідальності за не нарахування єдиного внеску.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року клопотання позивача в частині відстрочення сплати судового збору задоволено та відстрочено Державному підприємству «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94) сплату судового збору в сумі 303 840,00 грн. до ухвалення судового рішення у справі № 804/958/18, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання 12.04.2018 року.
Від представника відповідача 11.04.2018 року надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено що, інспекційне відвідування було проведено відповідно до вимог Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295. Порушення вимог законодавства про працю позивачем, які викладені у акті від 19.12.2017 року № 400/4.1-4, дійсно мали місце, а отже при винесені постанови від 18.01.2018 року про накладення штрафу суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Ухвалою суду від 12.04.2018 року провадження у справі № 804/958/18 зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 804/953/18.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03.12.2018 року поновлено провадження у адміністративній справі № 804/953/18, у звязку з набранням законної сили рішенням у справі № 804/953/18 та призначено справу до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 13.12.2018 року.
У підготовчому засіданні 13.12.2018 року оголошено перерву до 15.01.2019 року.
Ухвалою суду від 15.01.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 31.01.2019 року.
Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити його з підстав, викладених в позовній заяві, визнавши протиправною та скасувавши постанову про накладення штрафу, оскільки позивач не є суб'єктом нарахування єдиного внеску для засуджених осіб, які працюють за строковим трудовим договором, укладеним з іншою юридичною особою.
Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов та зазначила, що позивач є платником єдиного внеску, оскільки використовувало працю найманих осіб.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.
Підставою для проведення перевірки стало повідомлення правоохоронних органів про порушення законодавства про працю, надане листом прокуратури Дніпропетровської області від 20.11.2017 року № 16-880вих7, у якому зазначено, що прокуратурою Дніпропетровської області проводиться перевірка додержання вимог законодавства про працю в ДУ «Синельниківська ВК (№94)» (с. Шахтне, Синельниківського району, Дніпропетровської області), якою виявлено відсутність укладених договорів з 32 працевлаштованими працівниками установи та неперерахування єдиного соціального внеску із заробітної плати цих працівників.
З 06 грудня 2017 року по 19 грудня 2017 року проведено інспекційне відвідування та за результатами проведення інспекційного відвідування (позапланової перевірки) Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю від № 400/4.1-4.
Вказаною перевіркою встановлено наступні порушення:
- відповідно до табелів обліку робочого часу засуджених при шестиденному робочому тижні тривалість щоденної роботи на підприємстві складала 5,33 годин, тобто не перевищувала 7 годин. Втім, напередодні вихідних днів тривалість роботи при шестиденному робочому тижні перевищувала 5 годин, що свідчить про недотримання вимог ч.1, 2 ст. 53 Кодексу законів про працю України;
- на підприємстві не забезпечено достовірного обліку виконуваної засудженими роботи, що є недотриманням норм ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» №108, згідно з якою «Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку»;
- встановлено створення обєктом відвідування перешкод у діяльності інспектора праці шляхом відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що є порушенням вимог ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України, ч. 4 ст. 35 Закону України «Про оплату праці» № 108, пп. 2 п. 11 та п. 12 Порядку № 295;
- на підприємстві виплата заробітної плати здійснюється один раз на місяць, що є недотриманням вимог ч.1 ст. 115 Кодексу законів про працю України та ч.1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» №108, згідно яких заробітна плата виплачується «не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата»;
- на підприємстві нарахування та виплата заробітної плати 211 засудженому здійснювалося без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальна страхування, тобто засуджених було позбавлено загальнообовязкового державного соціального страхування, що є порушенням вимог ст. 253 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої «Особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності виду діяльності та господарювання або у фізичної особи підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню».
20 грудня 2017 року Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області складено припис про усунення виявлених порушень № 400/4.1.4-312, яким приписано, зокрема, вжити заходи щодо виконання вимог ст. 253 Кодексу законів про працю України, в частині забезпечення всіх засуджених, залучених до суспільно корисної оплачуваної праці, загальнообовязковому державному соціальному страхуванню, та не допускати в подальшому порушення вказаних вимог чинного законодавства.
Згідно припису позивачу надано строк до 16.01.2018 року для усунення порушень та інформування про виконання вимог припису.
18 січня 2018 року, на підставі акта інспекційного відвідування від 19.12.2017 року № 400/4.1-4, керуючись ст. 259 Кодексу законів по працю України, ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ч.3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п.8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509, абз.2 ч.2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, Головним управлінням Держпраці у Дніпропетровській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 400/4.1-4/87, якою накладено на Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94) штраф у розмірі 20 256 000,00 грн., із наступним обґрунтуванням: за результатами інспекційного відвідування встановлено, що період з січня по листопад 2017 року на підприємстві нарахування та виплату заробітної плати 211 засудженому здійснювалося без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, тобто засуджених було позбавлено загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню, що є порушенням вимог ст. 253 КЗпП відповідно до якої "особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичній особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню".
Не погоджуючись із прийнятою постановою про накладення штрафу, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 1 Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №386/2011 (надалі - Положення), Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.
Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (п. 7 Положення).
Підпунктом 1, 3 пункту 4 Положення визначено, що органи Держпраці України відповідно до покладених на них завдань здійснюють, зокрема, державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними та знешкоджувальними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов'язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства; державний нагляд та контроль за додержанням вимог законодавства про зайнятість населення з питань дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи.
Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295.
Так, пунктом 2 Порядку №295 встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці зокрема Держпраці та її територіальних органів.
Відповідно до пп.4 п.5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року по справі №804/953/18, яке набрало законної сили 06 вересня 2018 року перевірено правомірність прийняття даного наказу та судом визнано його правомірність.

Стосовно правомірності винесення постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 18 січня 2018 року №400/4.1-4/87, суд зазначає наступне.

Постановою від 18 січня 2018 року накладено на Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94) штраф у розмірі 20 256 000,00 грн., із наступним обґрунтуванням: за результатами інспекційного відвідування встановлено, що період з січня по листопад 2017 року на підприємстві нарахування та виплату заробітної плати 211 засудженому здійснювалося без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Частиною 1, 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України встановлено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, встановлених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України, передбачений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок №509).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акту про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Згідно п. 8 Порядку №509 за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу може бути оскаржена у судовому порядку (п.10 Порядку №509).

Як зафіксовано актом перевірки, в ході інспекційного відвідування Державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» встановлено, що в порушення ст. 253 КЗпП України, на підприємстві нарахування та виплата заробітної плати 211 засудженому здійснювалося без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальна страхування, тобто засуджених було позбавлено загальнообовязкового державного соціального страхування.

Так, відповідно до частини першої та другої статті 7 Кримінально-виконавчого кодексу України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Одним з основних прав, визначених статтею 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, засудженого є право на оплачувану працю, організовану відповідно до вимог законодавства про працю, у тому числі щодо тривалості, умов та оплати праці. При цьому тривалість робочого дня не може становити більше восьми годин і тривалість робочого часу - більше 40 годин на тиждень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 60 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою. Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 60-1 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Згідно ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобовязана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Відповідно до ст. 120 Кримінально-виконавчого кодексу України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як пятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку. Засудженим, які мають заборгованість за виконавчими документами, незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як двадцять пять відсотків загальної суми заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

У відповідності до ст. 253 Кодексу законів про працю України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до статті 6 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України від 23.06.2005 року №2713-ІV (далі Закон №2713-ІV), Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Відповідно до статті 13 Закону №2713-ІV підприємства установ виконання покарань є державними підприємствами, які здійснюють господарську діяльність та професійно-технічне навчання засуджених.

Підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: 1) засновником підприємств установ виконання покарань є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, який затверджує їх статути; 2) створення, реорганізація і ліквідація підприємств установ виконання покарань, розпорядження їх майном здійснюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань; 3) підприємства установ виконання покарань визначають структуру управління і штати в порядку, встановленому законодавством; 4) керівниками підприємств установ виконання покарань є за посадами заступники начальників установ виконання покарань; 5) порядок призначення і звільнення з посад, права, обов'язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства; 6) трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства; 7) свою діяльність підприємства установ виконання покарань планують з урахуванням можливості організації професійно-технічного навчання, формування трудових навичок у засуджених; 8) засуджені залучаються до праці з урахуванням наявних виробничих потужностей підприємств установ виконання покарань; 9) підприємствам установ виконання покарань створюються сприятливі умови в залученні до виготовлення продукції (виконання окремих видів робіт, надання послуг) для регіональних потреб; 10) підприємства установ виконання покарань мають право на пільги зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) відповідно до законів з питань оподаткування; 11) підприємства установ виконання покарань не можуть бути засновниками (учасниками) суб'єктів господарювання, щодо них не може бути порушено провадження у справі про банкрутство.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року №343 Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції ліквідовано Державну пенітенціарну службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації (пункт 1).

Пунктом другим Постанови №343 установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.

Додатком 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 18 травня 2016 року №343 є Перелік цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організації, що відносяться до сфери управління Міністерства юстиції, серед яких зазначені:

- Державне підприємство Підприємство Синельниківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№94);

- Синельниківська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (94).

З метою визначення умов праці та заробітної плати засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - засуджений), які тримаються в установах виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно до статей 60-62, 118-121 Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України, Закону України Про оплату праці, наказом Міністерства юстиції України 7 березня 2013 року №396/5 затверджена Інструкція про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі (далі - Інструкція №396/5).

Згідно пункту 1.2 Інструкції №396/5 засуджені залучаються до праці, зокрема: у майстернях, підсобних господарствах установ та слідчих ізоляторів; на підприємствах установ виконання покарань; на підприємствах державної або інших форм власності за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції відповідно до укладених угод між установою, де відбуває покарання засуджений, та замовником; на роботах з господарського обслуговування установ та слідчих ізоляторів.

Згідно пунктів 3.1, 3.5 розділу ІІІ Інструкції №396/5 засуджені до позбавлення волі працюють у місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією установи. Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей залежно від статі, віку, працездатності, стану здоровя, спеціальності. Умови та оплата праці засуджених неповнолітніх, засуджених вагітних жінок та жінок, які мають дітей віком до трьох років, визначаються законодавством про працю.

Відповідно до п.п. 3.6, 3.7 Інструкції №3965 в установах та слідчих ізоляторах на особові рахунки засуджених, які залишені на роботах з господарського обслуговування, та засуджених, які працюють на виробництві, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як двадцять пять відсотків нарахованого їм місячного заробітку, а на особовий рахунок засуджених чоловіків і жінок, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, інвалідів І та ІІ груп, хворих на активну форму туберкульозу, вагітних жінок, жінок, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, - не менш як пятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Засудженим, які відбувають покарання у виправних центрах, виховних колоніях, дільницях соціальної реабілітації виправних колоній, колоніях мінімального рівня безпеки з полегшеними умовами тримання, а також засудженим жінкам, яким дозволено проживання за межами виправної колонії, на особовий рахунок зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як сімдесят пять відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати (пункт 5.1 Розділу V Інструкції №396/5).

Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку (пункт 5.3 Розділу V Інструкції №396/5).

Згідно Розділу VІ Інструкції №396/5 засуджені до позбавлення волі із нарахованого їм заробітку відшкодовують вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг, крім вартості спецодягу і спецхарчування. Відшкодування засудженими витрат на їхнє утримання проводиться після відрахування прибуткового податку і аліментів. Відрахування за виконавчими листами та іншими виконавчими документами проводяться у порядку, встановленому законодавством.

Відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюються відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання (пункт 6.3. Розділу VІ Інструкції №396/5).

Організація виробничого процесу на підприємствах виправних центрів, виправних та виховних колоній Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - підприємства установ) відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України, Кодексу законів про працю України врегульована Порядком організації виробничої діяльності та залучення засуджених до суспільно корисної праці на підприємствах виправних центрів, виправних та виховних колоній Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 03.01.2013 року №26/5 (далі Порядок №26/5).

Для проведення відрахувань і утримань із заробітної плати засуджених відповідно до чинного законодавства до 5 числа кожного місяця підприємством установи надаються до бухгалтерії установи відомості нарахування заробітної плати засудженим на підприємстві установи за попередній місяць за формою згідно з додатком 8 до цього Порядку (пункт 4.5 Порядку №26/5).

Під час розгляду справи судом встановлено, що Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» згідно з п. 2.1 Статуту підприємства, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 06.12.2016 року № 3563/5, утворено з метою залучення засуджених, які відбувають покарання в установах відбування покарань Державної кримінально-виконавчої служби України, до суспільно корисної праці, забезпечення їх професійно-технічного навчання та отримання прибутку від господарської діяльності.

Залучення засуджених до суспільно корисної оплачуваної праці здійснюється за строковими трудовими договорами, укладеними між засудженими та Державною установою «Синельніківська виправна колонія (№94)».

Так, в матеріалах справи містяться копії строкових трудових договорів, укладених Державною установою «Синельніківська виправна колонія (№94)» з засудженими у кількості 211 чоловік, які залучались до праці на Державному підприємстві «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» згідно угоди «Про надання робочої сили» №9 Г від 01.01.2017 року між Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№94)» та Державною установою «Синельніківська виправна колонія (№94)».

Відповідно до даної угоди Державна установа № 94 виставляє Державному підприємству № 94 рахунки, які оплачуються Державним підприємством № 94.

Отже, всі розрахунки за ведення обовязкової супутньої документації з засудженими в кількості 211 чоловік, які залучались до праці на Державному підприємстві № 94, здійснює виключно Державна установа № 94.

Позивач, з даного приводу, зазначає, що він не є роботодавцем по відношенню до засуджених, а отже на нього не розповсюджуються вимоги трудового законодавства щодо забезпечення нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що він не є роботодавцем по відношенню до засуджених, з огляду на вищенаведені аргументи та наявність в матеріалах справи копії угоди №9 Г від 01.01.2017 року та договорів про залучення засуджених до праці за період з січня по листопад 2017 року.

Під час розгляду справи встановлено, що особові рахунки засуджених веде саме виправна колонія, здійснюючи відповідні зарахування на такі рахунки, тому відрахування із заробітку та інших доходів засуджених також має здійснювати виправна колонія задля забезпечення додержання черговості утримання відповідних сум.

За таких обставин, проаналізувавши вищенаведені положення законодавства України та умови угоди «Про надання робочої сили» №9 Г від 01.01.2017 року, суд приходить до висновку, що Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94) не виступає по відношенню до засуджених працівників як роботодавець, як свідчать матеріали справи строкові трудові договори укладені з іншим підприємством, а отже на позивача не розповсюджуються вимоги щодо нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Враховуючи викладене, оцінивши докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не було допущено порушення вимог ст. 253 КЗпП України, у звязку з чим позовні вимоги про скасування постанови Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про накладення штрафу від 18.01.2018 року № 400/4.1-4/87 у розмірі 20 256 000,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Аналогічний висновок суду між тими самими сторонами викладений в рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 червня 2018 року по справі № 804/953/18, яке набрало законної сили 06.09.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Згідно ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, враховуючи, що суд ухвалою від 19.03.2018 року, відстрочив Державному підприємству «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94) сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та оскільки судом прийнято рішення по суті, яким задоволено позовні вимоги, то наявні підстави для стягнення з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань судового збору у розмірі 303 840,00 грн. на користь державного бюджету.

Керуючись ст. ст. 139, 143, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 94)" до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими особами від 18 січня 2018 року №400/4.1-4/87.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49050, м. Дніпро, вул. Казакова, 3, ) на користь державного бюджету судовий збір у розмірі 303 840,00 (триста три тисячі вісімсот сорок) гривень.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08 лютого 2019 року.

Суддя ОСОБА_1