Справа № 120/378/19-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

15 лютого 2019 р. Справа № 120/378/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні заяву про забезпечення позову у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія -Буд" до управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду знаходиться адміністративна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Династія -Буд" до управління Держпраці у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування постанов.

13.08.2018 р. позивачем подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваних постанов №ВН 2010/205/АВ/П/ТД/-ФС , №ВН 2010/205/АВ/П/ІП-ФС від 04.01.2019 р. до моменту набрання рішення у даній справі законної сили.

Обґрунтовуючи подану заяву позивач вказує, що оскаржувані постанови пред’явлені до виконання до органів виконавчої служби та відкрито виконавче провадження, відтак існує ймовірність стягнення штрафних санкцій до набрання законної сили рішенням суду у даній справі. Окремо зазначив, що оскаржувані рішення ґрунтуються на припущеннях управління та прийнятті із порушенням порядку здійснення контролю за додержанням законодавства про працю.

З метою отримання додаткових доказів розгляд заяви призначено на 15.02.2019 р.

Сторони в судове засідання не з’явились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду заяви. Відповідачем надано докази звернення до виконавчої служби.

Неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляд поданої заяви.

Надавши оцінку доводам, викладеним у заяві про забезпечення адміністративного позову, суд дійшов наявність підстав для її задоволення виходячи з наступних міркувань.

Забезпечення позову – це заходи адміністративного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим. Вони повинні гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову.

Значення цього інституту адміністративного процесуального права в тому, що ним захищаються законні інтереси (права) позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли неприйняття заходів може призвести до невиконання судового рішення.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ’я сторін.

Мета забезпечення позову – це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди заявнику. Таким чином, заходи забезпечення позову не мають якогось дискримінаційного характеру стосовно якоїсь із сторін у спорі; їх застосування здійснюється в рамках дискреційних повноважень суду і на основі принципів змагальності та процесуального рівноправ’я сторін.

Відповідно до частини першої, другої статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред’явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Із процитованої норми видно, що законодавець визначив підстави для постановлення ухвали про забезпечення позову у справі, зокрема, такими є:

- невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;

- наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності;

- наявні ознаки очевидного порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду.

У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України “Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ” № 2 від 06.03.2008 р., надано роз’яснення, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування обставин, які б свідчили про наявність зазначених вище підстав для забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Із аналізу наведеного видно, що обов'язковою передумовою вжиття заходів для забезпечення позову, є обґрунтована заява сторони в тому рахунку й з зазначенням очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення та неможливість в подальшому без вжиття таких заходів відновлення прав особи.

З цією метою обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Тому, у вирішенні питання про забезпечення позову адміністративний суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Як вбачається з поданої заяви позивач просить зупинити дії оскаржуваних постанов, оскільки такі перебувають на примусовому виконанні в органах виконавчої служби та існує ймовірність стягнення штрафних санкцій в примусовому порядку.

Оцінюючи такі пояснення суд вказує на наступне.

Відповідно до положень статті 26 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, серед іншого за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов’язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно статті 10 Закону України “Про виконавче провадження” заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об’єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;

2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;

3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;

4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов’язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;

5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Отже як видно, за заявою стягувача відкривається виконавче провадження та відповідно вживаються заходи примусового характеру, зокрема звернення стягнення на кошти і майно боржника.

Як встановлено судом, 05.02.2019 р. управлінням Держпраці у Вінницькій області направлено до Замостянського відділу ДВС Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області заяви про примусове виконання оскаржуваних постанов №ВН 2010/205/АВ/П/ТД/-ФС, №ВН 2010/205/АВ/П/ІП-ФС від 04.01.2019 р.

Із інформації в автоматизованій системі виконавчого провадження видно, що органами державної виконавчої служби 07.02.2019 р. відкриті виконавчі провадження.

Оскільки правомірність та правова оцінка спірних рішень відповідача підлягає дослідженню лише під час розгляду даної справи по суті, а ймовірність стягнення штрафних санкцій можлива до прийняття рішення по суті справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача та наявність підстав для задоволення заяви.

Враховуючи вищевикладене , керуючись ст.150, 151 , 256 КАС України,-

УХВАЛИВ:

заяву про забезпечення позову задовольнити.

Зупинити дію постанов управління Держпраці у Вінницькій області №ВН 2010/205/АВ/П/ТД/-ФС, №ВН 2010/205/АВ/П/ІП-ФС від 04.01.2019 р. до набрання законної сили рішенням суду по суті у даній справі.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п’ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна