Справа № 810/4225/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/4225/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Журавель В.О. Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького Олега Антоновича, в.о. голови Шевченківського районного суду м. Києва Циктіч Віталія Михайловича про визнання бездіяльності протиправною, поновлення на посаді судді та зобов'язання видати відповідний наказ, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до суду із адміністративним позовом до Голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького Олега Антоновича, в.о. голови Шевченківського районного суду м. Києва Циктіч Віталія Михайловича в якому просила:

- визнати бездіяльність Голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького О.А. та в.о. голови Шевченківського районного суду м. Києва Циктіча В.М. щодо не вчинення дій стосовно поновлення в штаті суддів Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_3 - протиправною;

- поновити ОСОБА_3 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва та видати відповідний наказ;

- допустити негайне виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши позивача, який прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України від 25.12.2004 року ОСОБА_3 призначено на посаду судді Шевченківського районного суду м. Києва.

08.11.2005 року позивач прийняв присягу судді.

Постановою Верховної Ради України від 21.10.2010 року № 2635-VI ОСОБА_3 обрано суддею цього ж суду безстроково.

06.12.2010 року Вища рада юстиції, розглянувши пропозиції членів Вищої ради юстиції Хорошковського В.І. та Завальнюка В.В. від 13.09.2010 року, прийняли рішення № 1342/0/15-10 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва за порушення присяги.

У подальшому Вища рада юстиції внесла до Верховної Ради України подання від 16.12.2010 року № 89/0/12-10 про звільнення судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_3 з посади, у зв'язку з порушенням присяги.

23.12.2010 року на пленарному засіданні Верховної Ради України, було прийнято постанову № 2865-VI «Про звільнення суддів», якою звільнено, зокрема, суддю Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_3 з посади, у зв'язку з порушенням присяги.

У січні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого адміністративного суду України з позовною заявою, у якій просив визнати незаконними рішення Вищої ради юстиції від 06.12.2010 р. (№1341/0/15-10 та №1342/0/15-10)

06.04.2011 року постановою Вищого адміністративного суду України у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач подав до Європейського суду з прав людини заяву проти України, у якій скаржився на порушення статей 6 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі Конвенція), посилаючись на те, що провадження щодо його звільнення було несправедливим, суперечило принципу незалежного і безстороннього суду, а незаконне звільнення суттєво негативно вплинуло на його приватне життя.

З огляду на схожість заяви ОСОБА_3 з іншими заявами, поданими до Європейського суду з прав людини громадянами України, які раніше обіймали посади суддів національних судів, усі ці заяви були об'єднані відповідно до пункту 1 правила 42 Регламенту Суду.

19.01.2017 року Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Куликов та інші проти України», зокрема, і за заявою позивача № 68443/11, яким постановив, що Україна порушила стосовно позивача пункт 1 статті 6 Конвенції, у зв'язку з недотриманням принципів незалежності та безсторонності та статтю 8 Конвенції, якою кожному гарантується право на повагу до приватного і сімейного життя. Це рішення набуло статусу остаточного 19.04.2017 р.

25.04.2017 року ОСОБА_3 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 06.04.2011 року з підстави, встановленої п.3 ч.1 ст.237 КАС України, у якій просив скасувати зазначену вище постанову Вищого адміністративного суду України та прийняти нове рішення - про задоволення позову.

За наслідками розгляду справи за заявою позивача, Верховний Суд України з огляду на зазначені вище висновки Європейського суду з прав людини, 03.07.2017 року прийняв постанову, якою скасував постанову Вищого адміністративного суду України від 06.04.2011 року, а справу передав на новий судовий розгляд до цього ж суду.

Під час нового розгляду справи позивач подав суду письмові доповнення до свого адміністративного позову, в яких, окрім того, що підтримує заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві та раніше поданих доповненнях до неї, зазначив ще й про те, що на дату розгляду цієї справи Закон України від 7 липня 2010 р. № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, викладеній згідно із Законом України від 12 лютого 2015 р. № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі Закон №192-VIII), передбачає трирічний строк для накладення дисциплінарного стягнення. Зазначену обставину позивач просив врахувати при новому розгляді цієї справи.

02.03.2018 року Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 06.12.2010 р. №1341/0/15-10, № 1342/0/15-10 «Про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва за порушення присяги»; визнано протиправним та скасовано подання Вищої ради юстиції від 16.12.2010 року № 89/0/12-10 до Верховної Ради України «Про звільнення судді з посади», за яким Вища рада юстиції пропонує Верховній Раді України звільнити ОСОБА_3 з посади судді Шевченківського районного суду міста Києва, у зв'язку з порушенням присяги; визнано протиправною та скасовано Постанову Верховної Ради України від 23.12.2010 року №2865-VІ «Про звільнення суддів» в частині звільнення ОСОБА_3 з посади судді Шевченківського районного суду м. Києва, у зв'язку з порушенням присяги судді.

Крім того, зазначеним рішенням Верховного суду передано на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладені у пропозиціях членів Вищої ради юстиції Завальнюка В.В. від 13.09.2010 р. та Хорошковського В.І. від 18.09.2010 року. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач звернувся до Великої Палати Верховного Суду з апеляційною скаргою, у якій просив рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2018 року змінити: виключити з резолютивної частини рішення про передачу на повторний розгляд Вищої ради правосуддя вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності з огляду на обставини, викладі у пропозиціях членів Вищої ради юстиції Завальнюка В.В. від 13.09.2010 р. та Хорошковського В.І. від 18.09.2010 року.

На обґрунтування наведених в апеляційній скарзі вимог позивач зазначив, що як у первинному позові, поданому ще у січні 2011 році, так і в заяві до Верховного Суду України та в доповненні до позову, ставилося питання тільки про визнання протиправними актів індивідуальної дії відповідачів. Вважає, що рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в частині передачі справи на повторний розгляд Вищої ради правосуддя для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення його до дисциплінарної відповідальності суперечить вимогам пунктів 1, 3 частини четвертої статті 266 КАС України. Наголошує, що, будучи у грудні 2010 році звільненим з посади судді, він вже поніс дисциплінарну відповідальність. Зазначає, що встановлений законом строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності закінчився.

21.06.2018 року постановою Великої Палати Верховного Суду апеляційні скарги ОСОБА_3 та Вищої ради правосуддя залишено без задоволення, а рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2018 року без змін. При цьому, суддями Великої Палати Верховного Суду висловлено дві окремі думки до постанови.

22.06.2018 року голова Шевченківського районного суду м. Києва Савицький О.А. звернувся до Вищої ради правосуддя з листом, в якому вказав, що 15.03.2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло рішення Верховного Суду від 02.03.2018 року №800/320/17. В якому відповідач просив роз'яснити наявність чи відсутність підстав для винесення головою суду Савицьким О.А. наказу для зарахування судді ОСОБА_3 до штату Шевченківського районного суду міста Києва чи поновлення його на посаді судді цього суду, згідно з п. 4 ч.1 ст.24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», якщо так, то з якого числа має бути винесено відповідний наказ. До листа було додано копію рішення Верховного Суду від 02.03.2018 року.

26.06.2016 року ОСОБА_3 звернувся до голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького О.А. із заявою про поновлення на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва та скасування попереднього наказу про виключення його зі штату суддів цього суду. У заяві зазначалося, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2018 року судове рішення набрало законної сили, а зазначення у ньому про передачу питання про його дисциплінарну відповідальність на повторний розгляд до Вищої ради правосуддя не перешкоджає вирішенню питання про поновлення в посаді судді.

Листом від 11.07.2018 року Вищої ради правосуддя надано відповідь на звернення голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького О.А., в якому зазначено, що питання поновлення ОСОБА_3 на посаді судді не було предметом цього судового провадження, а надання роз'яснень стосовно порушених у листі голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицького О.А. питань не відноситься до повноважень Вищої ради правосуддя. Зазначено, що Вищою радою правосуддя жодних рішень стосовно ОСОБА_3 наразі не приймалося.

23.07.2018 року голова Шевченківського районного суду м. Києва Савицький О.А. повторно звернувся до Вищої ради правосуддя з листом, в якому вказав, що з відповіді Вищої ради правосуддя від 11.07.2018 року залишилося незрозумілим як саме діяти голові суду. Наполегливо просив роз'яснити чи повинен голова Шевченківського районного суду м. Києва вирішити питання про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді шляхом, зазначеним в заяві позивача, а саме: виданням наказу про скасування попереднього наказу від 14.03.2011 року про звільнення ОСОБА_3 та виключення його зі штату суддів та виданням наказу про поновлення його в посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва. Якщо так, то з якого числа ОСОБА_3 необхідно поновити на посаді судді, якщо ні, то яким чином голова суду повинен обґрунтувати свою відмову.

Листом від 27.07.2018 року голова Шевченківського районного суду м. Києва Савицький О.А. повідомив ОСОБА_3 про повторне звернення до Вищої ради правосуддя за додатковим роз'ясненням щодо вирішення питання про поновлення останнього на посаді судді.

Листом від 02.08.2018 року Вищою радою правосуддя надано відповідь на звернення голова Шевченківського районного суду м. Києва Савицький О.А. від 23.07.2018 року, в якій зазначено, що питання поновлення ОСОБА_3 на посаді судді не було предметом цього судового провадження.

Також зазначено, що Європейський суд з прав людини у рішенні «Куликов та інші проти України», відхиливши прохання щодо вжиття заходів індивідуального характеру шляхом поновлення заявника на посаді, Суд вказав на впровадження в Україні станом на сьогодні повномасштабної судової реформи, яка включає внесення змін до Конституції та законів України, а також інституційні зміни, та наголосив на тому, що, враховуючи обсяг та обставини заяви, що розглядається, не можна дійти висновку, що ці істотно нові обставини роблять відповідні національні провадження primafacie даремними і безрезультатними. Відтак, Суд вирішив не дотримуватись підходу, обраного у справі «Олександр Волков проти України» щодо вжиття індивідуальних заходів (пункт 148 рішення «Куликов та інші проти України»). Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру. Згідно зі статтею 10 вказаного Закону з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutioinintegrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Зазначено також, що повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 2106.2018 року, який надійшов на адресу Вищої ради правосуддя 09.07.2018 року, було розподілено між членами Вищої ради правосуддя. Наразі Вищою радою правосуддя рішення стосовно ОСОБА_3 не прийнято.

Листом від 09.08.2018 року в.о. голови Шевченківського районного суду м. Києва Циктіч В.М. повідомив позивача, що за наслідками повторного звернення до Вищої ради правосуддя отримано відповідь про відсутність на даний час підстав для видання наказу про поновлення його на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва.

24.07.2018 року головою Шевченківського районного суду м. Києва Савицьким О.А. направлено лист до Державної судової адміністрації України, в якому зазначалося про звернення ОСОБА_3 із заявою про поновлення на посаді судді після рішення Великої Палати Верховного Суду та запитувалося надання роз'яснення можливим діям голови суду: чи повинен голова Шевченківського районного суду м. Києва вирішити питання про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді шляхом виданням наказу про скасування попереднього наказу від 14.03.2011 року про звільнення ОСОБА_3 та виключення його зі штату суддів та виданням наказу про поновлення його в посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва. Якщо так, то з якого числа ОСОБА_3 необхідно поновити на посаді судді, якщо ні, то яким чином голова суду повинен обґрунтувати свою відмову. До листа було додано копії відповідних документів.

10.08.2018 року Державною судовою адміністрацією України надано відповідь на лист голови Шевченківського районного суду м. Києва Савицьким О.А. від 24 липня 2018 року, в якому наведено стислий зміст рішення Верховного Суду у справі позивача та посилання на висновки Європейського суду з прав людини, які викладені в рішенні «Куликов та інші проти України». Також зазначено, що у резолютивній частині рішення Верховного Суду відсутнє зобов'язання щодо поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва.

Указано, що згідно зі ст. 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом. У зв'язку з вище зазначеним, Державна судова адміністрації України вважає, що на сьогодні, до винесення рішення Вищою радою правосуддя, підстави стосовно поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва відсутні.

Згідно з довідкою Шевченківського районного суду м. Києва станом на 14.09.2018 року в Шевченківському районному суді м. Києва є 9 вакантних посад судді.

Згідно з копією трудової книжки ОСОБА_3 після звільнення з посади судді позивач у різні періоди 2011-2016 працював старшим юристом у Товаристві з обмеженою відповідальністю, радником в адвокатських об'єднаннях, помічником судді Верховного Суду України. За час роботи в апараті Верховного Суду України двічі заохочувався.

У зв'язку з тим, що позивач вважає що відповідачі вчинили протиправну бездіяльність за наведених обставин, ним було подано цей позов до суду.

Вважаючи, що відповідачами протиправно допущено бездіяльність щодо не вчинення дій стосовно поновлення позивача в штаті суддів Шевченківського районного суду м. Києва, останній звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача щодо допущеної стосовно нього протиправної бездіяльності є помилковими, а відповідачі діяли відповідно до норм чинного законодавства України та дотрималися вимог, передбачених частиною другою статті 2 КАС України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про Вищу раду правосуддя» та іншими законодавчими актами України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

Згідно статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України. Суддя обіймає посаду безстроково.

Статтею 127 Конституції України передбачено, зокрема, вимоги щодо осіб, які обіймають посаду судді.

Так, суддя не може належати до політичних партій, профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької чи творчої. На посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п'яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п'ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.

Відповідно до ст. 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом. Призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.

Приписами статті 131 Конституції України визначено, що в Україні діє Вища рада правосуддя, яка, зокрема, вносить подання про призначення судді на посаду, ухвалює рішення стосовно порушення суддею вимог щодо несумісності, ухвалює рішення про звільнення судді з посади, здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Повноваження голови місцевого суду визначено статтею 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, частиною 1 вищезазначеної статті передбачено, що голова місцевого суду, зокрема:

1) представляє суд як орган державної влади у зносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами;

2) визначає адміністративні повноваження заступника голови місцевого суду;

4) видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ;

10) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Частинами 2-3 статті 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. У разі відсутності голови місцевого суду його адміністративні повноваження здійснює один із заступників голови суду за визначенням голови суду, за відсутності такого визначення - заступник голови суду, який має більший стаж роботи на посаді судді, а в разі відсутності заступника голови суду - суддя цього суду, який має більший стаж роботи на посаді судді.

Статтею 25 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що заступник голови місцевого суду здійснює адміністративні повноваження, визначені головою суду.

Статус судді визначено статтею 52 цього ж Закону: суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судоустрою чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді.

Приписами статті 53 Закону цього Закону визначено, що судді гарантується перебування на посаді судді до досягнення ним шістдесяти п'яти років, крім випадків звільнення судді з посади або припинення його повноважень відповідно до Конституції України та цього Закону.

Правовими положеннями статті 54 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено вимоги щодо несумісності.

Так, перебування на посаді судді несумісне із зайняттям посади в будь-якому іншому органі державної влади, органі місцевого самоврядування та з представницьким мандатом. Перебування на посаді судді також несумісне із наявністю заборони такій особі обіймати посади, щодо яких здійснюється очищення влади в порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади». Суддя не може поєднувати свою діяльність із підприємницькою, адвокатською діяльністю, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу (крім викладацької, наукової чи творчої), а також входити до складу керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку. Особи, які є власниками акцій або володіють іншими корпоративними правами чи мають інші майнові права або інший майновий інтерес у діяльності будь-якої юридичної особи, що має на меті отримання прибутку, зобов'язані передати такі акції (корпоративні права) або інші відповідні права в управління незалежній третій особі (без права надання інструкцій такій особі щодо розпорядження такими акціями, корпоративними або іншими правами, або щодо реалізації прав, які з них виникають) на час перебування на посаді судді. Суддя може отримувати відсотки, дивіденди та інші пасивні доходи від майна, власником якого він є. Суддя не може належати до політичної партії чи професійної спілки, виявляти прихильність до них, брати участь у політичних акціях, мітингах, страйках. Перебуваючи на посаді, суддя не може бути кандидатом на виборні посади в органах державної влади (крім судової) та органах місцевого самоврядування, а також брати участь у передвиборчій агітації. Суддя повинен дотримуватися вимог щодо несумісності, визначених законодавством у сфері запобігання корупції. Відрядження на роботу до Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, Ради суддів України не вважається сумісництвом.

Порядок зайняття посади судді визначено розділом IV Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Так, статтею 80 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів. Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів. Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання Вищої ради правосуддя.

Як зазначено в рішенні Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду від 02.03.2018 року, що на дату розгляду даної справи правове регулювання спірних правовідносин зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало у період їх виникнення. На цю ж обставину звернув увагу й Суд, обґрунтовуючи відмінність правової ситуації у справах «Куликов та інші проти України» та «Олександр Волков проти України», за яким Уряду було надано вказівку поновити заявника (О.Волкова) на посаді. На сьогодні конституційним органом, до виключної компетенції якого віднесено формування суддівського корпусу, є Вища рада правосуддя.

Відповідно до частини 2 статті 80 «Про судоустрій і статус суддів» будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу позивача, що на сьогодні, система організації правосуддя в Україні, зокрема обсяг компетенції державних органів у рамках цієї системи, зазнала істотних змін і містить інші правові регулювання, ніж ті, які мали місце на момент звільнення ОСОБА_3 з посади судді.

Так, конституційно-правовий статус Вищої ради правосуддя, як органу, у якому більшість членів - з числа суддів, і завданням якого, окрім іншого, є формування якісного суддівського корпусу з високим рівнем відповідальності при здійсненні правосуддя як перед державою, так і перед суспільством, передбачає, що саме цей орган наділений правом давати оцінку діям/вчинкам/поведінці судді не тільки при здійсненні правосуддя, але й поза професійною діяльністю, і не лише на відповідність вимогам закону, але й на предмет відповідності цих дій/вчинків/поведінки загальним морально-етичним нормам.

Окрім того, завданням Вищої ради правосуддя є прийняття рішень щодо призначення на посаду судді, за поданням якої Президент України видає відповідний указ. Попри те, що Президент України задіяний у процедурі призначення на посаду судді, все ж його участь у цьому процесі зводиться лише до видання правового акта (указу) на підставі рішення Вищої ради правосуддя, що по суті є кінцевим (остаточним) наслідком (результатом) рішення Вищої ради правосуддя щодо призначення на посаду судді, без права на оцінку/перевірку обґрунтованості такого її рішення.

Отож, крім Вищої ради правосуддя, жоден інший державний орган, в тому числі й суд, не можуть давати офіційної оцінки діям судді при здійсненні правосуддя й відповідно приймати у зв'язку з цим остаточні рішення. Відповідно, у межах розгляду цієї адміністративної справи суд не має можливості з'ясовувати й оцінювати доводи позивача про відсутність в його діях порушень вимог законодавства при здійсненні правосуддя, про які зазначено в оскаржених актах Вищої ради юстиції.

Утворення Вищої ради правосуддя і надання їй таких повноважень щодо професійних суддів є одним із результатів інституційних змін, впроваджених у процесі судової реформи в Україні.

Таким чином, якщо зважити на те, які фактичні обставини слугували підставою для прийняття оскаржених рішень Вищою радою юстиції при звільнення ОСОБА_3 з посади судді, вони поєднанні з тими, які порушення в процедурі розгляду цього питання у підсумку поставили під сумнів правомірність актів Вищої ради юстиції в цілому, іншого способу відновлення порушених прав позивача, правової оцінки його дій як судді при виконанні посадових обов'язків, аніж як повторний розгляд цього питання вже новоутвореним конституційним органом (ВРП), немає.

Відповідно до чинного законодавства України, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Таким чином, законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб'єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами.

Щодо позовних вимог про бездіяльність відповідачів, суд зазначає наступне.

Як зазначено позивачем, на думку останнього, до компетенції голови Шевченківського районного суду міста Києва входить вирішення питання про поновлення його на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва шляхом видання відповідного наказу та скасування попереднього наказу від 14.03.2011 року про звільнення ОСОБА_3 та виключення його зі штату суддів цього суду. При цьому, на думку позивача, протиправна бездіяльність відповідачів полягала у тому, що за наявності повноважень на вчинення таких дій відповідачі протиправно їх не вчиняли упродовж тривалого часу.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, головою Шевченківського районного суду м. Києва Савицьким О.А.,як за власною ініціативою, так і у зв'язку із надходженням звернення позивача, в період з 22 червня по 27 липня 2018 року направлено три звернення до Вищої ради правосуддя та до Державної судової адміністрації України, а також надано дві відповіді позивачу (від 27 липня та від 9 серпня 2018 р.).

Тобто, зазначені обставини спростовують твердження апелянта про вчинення відповідачами бездіяльності, адже відповідачами у розумний строк вживалися достатні заходи щодо вирішення питань, зазначених у зверненні позивача та в рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2018 року.

Щодо наявності компетенції та повноважень голови Шевченківського районного суду міста Києва на вирішення питання про поновлення позивача на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва шляхом видання відповідного наказу та скасування попереднього наказу від 14.03.2011 та виключення його зі штату суддів цього суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 24 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» голова місцевого суду видає на підставі акта про призначення судді на посаду, переведення судді, звільнення судді з посади, а також у зв'язку з припиненням повноважень судді відповідний наказ.

Тобто, голова суду дійсно має повноваження видати наказ про зарахування судді до штату суду, але тільки за умови, коли є наявним відповідний передбачений законом акт про призначення судді на посаду.

В даному випадку надане позивачем рішення Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2018 року не містили приписів щодо його поновлення в посаді судді Шевченківського районного суду міста Києва.

Як зазначено позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, окрім задоволених позовних вимог, останній просив Касаційний суд поновити його на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва починаючи з 23.12.2010 року, проте, судом зазначене не взято до уваги та не відображено в рішенні.

Також, в зазначених рішеннях Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 02.03.2018 року та Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2018 року відсутнє зобов'язання про поновлення ОСОБА_3 на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що отримані головою Шевченківського районного суду міста Києва рішення касаційної інстанції не містили чітких приписів щодо поновлення позивача в посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва, а відтак не могли бути підставою для винесення головою Шевченківського районного суду м. Києва відповідного наказу, як про поновлення позивача на посаді судді Шевченківського районного суду м. Києва, так і для скасування попереднього наказу від 14.03.2011 року про звільнення ОСОБА_3 та виключення його зі штату суддів цього суду.

Крім того, як вбачається з наведених вище норм, до особи, яка претендує на зайняття посади судді, Конституцією України та нормами законодавства встановлено певні вимоги.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 було виключено зі штату Шевченківського районного суду міста Києва на підставі наказу від 14.03.2011 року. Із заявою про поновлення в посаді судді позивач звернувся 26.06.2018 року, тобто більше ніж через 7 років і 3 місяці.

При цьому до повноважень голови Шевченківського районного суду міста Києва не входить перевірка відповідності особи, яка підлягає зарахуванню до штату суду як суддя, встановленим вимогам, оскільки таку перевірку має бути здійснено відповідними органами та видано акт про призначення судді.

В даному випадку, при зверненні ОСОБА_3, цих обставин дотримано не було, що також на думку суду свідчить про відсутність повноважень відповідача на видання наказу про поновлення позивача в посаді судді.

Прийняття остаточних рішень щодо призначення на посаду судді входить до повноважень Вищої ради правосуддя, за поданням якої Президент України видає відповідний указ.

Правове регулювання спірних правовідносин, зокрема щодо статусу судді, добору та призначення суддів, зазнало суттєвих змін у порівнянні з тим, яке існувало на час звільнення позивача з займаної посади. При цьому у законодавстві не врегульовано належним чином порядок поновлення судді в посаді, особливо з урахуванням спливу значного періоду часу.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи відповідачів про те, що станом на цей час в законодавстві Україні відсутні норми, які б встановлювали порядок чи механізм поновлення порушеного права судді, звільнення якого визнано судом незаконним.

Також, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що звільнення ОСОБА_3 з посади судді було протиправним, що підтверджено наведеними вище судовими рішеннями та рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Куликов та інші проти України» 19.01.2017 року.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем невірно обрано спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, оскільки в діях відповідачів протиправна бездіяльність відсутня.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.