Справа № 160/1352/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

15 лютого 2019 р. Справа № 160/1352/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кальник В.В., розглянувши матеріали позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 доКомунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради щодо затвердження акту обстеження нежитлового приміщення від 16.12.2018 року та відмови у відповіді про переукладання договору оренди від 14.01.2019 року №43;

- визнати незаконним та скасувати акт обстеження нежитлового приміщення від 16 грудня 2018 року Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради;

- зобов'язати Комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради переукласти договір оренди від 23.01.2017 року № 27-ДРА/17 з ОСОБА_2(52209, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1).

В якості підстави для звернення за судовим захистом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зазначила, що 23 січня 2017 року між Департаментом по роботі з активами Дніпровської міської ради, в особі заступника директора департаменту ОСОБА_3, що діє на підставі Положення та розподілу повноважень (надалі - Орендодавець), та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, яка діє на підставі виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців від 18.03.2015р. (надалі - позивач, Орендар), було укладено Договір оренди нерухомого майна № 27-ДРА/17 (надалі - Договір). Відповідно до умов п. 1.1 .Договору, Орендодавець на підставі рішення міської ради від 21.03.07 №41/11 із змінами та доповненнями передає, а Орендар приймає в строкове платне користування комунальне нерухоме майно: нежитлове приміщення загальною площею 51,6 кв.м, розташоване за АДРЕСА_3

Додатковою угодою №1 до договору оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності № 27 - ДРА/17 від 23.01.2017, визначено: «Пункт 10.1 Розділу 10. Термін дії договору, викладено в наступній редакції: Цей договір діє з 23 січня 2017 по 22 січня 2019 року (включно).

16.12.2018 Головою комісії з припинення КП «БЮРО» Селіним Д.А. було затверджено Акт обстеження нежитлового приміщення, в якому зазначається, що комісією у складі першого заступника директора КП «БЮРО» Кота А.І., начальника відділу з питань оренди КП «БЮРО» Матковського В.О., головного спеціаліста з питань благоустрою КП «БЮРО» Романенка Д.В. було обстежено нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_3, загальною площею 51,6 кв.м., орендар: ФОП ОСОБА_1; договір оренди: 27-ДРА/17 від 23.01.2017 р., та встановлено порушення відповідно до п. 5.3 договору оренди: приміщення знаходиться в занедбаному стані, смердить, відсутня урна, сміття поряд на асфальті. Також було виявлено невиконання актів міської ради щодо заборони продажу алкогольної продукції в нічний час.

Відповідно до п.10.2 Договору № 27-ДРА/17від 23.01.2017 року позивачем було подано заяву - прохання переукласти договір оренди нерухомого майна, яка надійшла до відповідача 18.12.2018 року за вх. № 3141. У відповідь на заяву позивача було отримано повідомлення від відповідача про переукладання договору оренди від 14.01.2019 року № 43, в якому зазначалося, що КП «БЮРО» не зацікавлено в подовженні договору оренди від 23.01.2017 № 27-ДРА/17, у зв'язку з не виконанням умов вищезазначеного договору, а також було зазначено про необхідність повернення об'єкта оренди балансоутримувачу та підписання акту приймання-передачі нежитлового приміщення.

Позивач вважає, що відповідач відмовляється подовжувати договір оренди на підставі акту обстеження нежитлового приміщення від 16.12.2018 року, а також вважає, що акт обстеження нежитлового приміщення є таким, що не відповідає дійсності, що порушує умови договору, неправомірним, який позбавляє позивача права здійснювати підприємницьку діяльність; відмова в переукладанні договору оренди нерухомого майна, котрий належить до комунальної власності територіальної громади міста № 27- ДРА/17 від 23 січня 2017 р., на новий термін є не обґрунтованою, безпідставною (з огляду на неправомірність затвердження акту обстеження нежитлового приміщення), та такою, що порушує, на думку позивача, її конституційні права.

Вивчивши подані матеріали, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження за адміністративним позовом слід відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Разом з тим, згідно з п. 6 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття провадження у справі, суддя виходить з наступного.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

При цьому, п. 7 ст. 4 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За загальною практикою Європейського суду з прав людини словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з «…» питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів «…». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, за змістом вказаних статей справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома або більше визначеними суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правовідносинах, у яких хоча б одним суб'єктом виступає законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, водночас на цих суб'єктів покладено обов'язок виконувати вимоги та приписи. При цьому необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що єдиною та необхідною правовою підставою для віднесення спору до публічно-правового є одночасна сукупність наступних умов: 1) однією зі сторін є суб'єкт владних повноважень, тобто орган державної влади або орган місцевого самоврядування чи установа, якій державою делеговано виконання відповідних владно-розпорядчих функцій; 2) спірні правовідносини виникли у зв'язку зі здійсненням ним владно-управлінських функцій; 3) перебування сторін спору у відносинах влади-підпорядкування.

Слід зазначити, що участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб кваліфікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Таким чином, враховуючи, що спір у справі виник між фізичною особою та суб'єктом владних повноважень поза межами публічно-правових правовідносин, оскільки не пов'язаний із захистом прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин, в межах спірних правовідносин відповідачем не виконувались жодні владно-управлінські функції відносно позивача.

Окрім цього, суд зазначає, що спір випливає фактично із захисту права позивача щодо користування об'єктом нерухомості, а такий спір з урахуванням суб'єктного складу учасників справи, віднесений до юрисдикції цивільного суду.

Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» установлено, що державну політику у сфері оренди здійснюють: органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

За змістом ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендодавцями є: органами місцевого самоврядування які уповноважені управляти майном, яке перебуває у комунальній власності.

Суд звертає увагу, що у відносинах, які склалися між учасниками справи, міська рада як власник комунального майна вільна у виборі суб'єкта щодо передачі нежилого приміщення у строкове платне користування (оренда) у порядку, визначеному законом та не здійснює при цьому владні управлінські функції. Тому предметом позову, зокрема, є саме перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження майна та передачі відповідних прав щодо неї, що не є предметом розгляду за правилами КАС України.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся з позовом до суду з приводу порушення наявного у нього законодавчо встановленого переважного права на подальшу оренду нерухомого майна та здійснення підприємницької діяльності.

Виходячи з визначеного позивачем предмету спору, наведених норм права, суд вважає, що спірні правовідносини є майновими, такими, що виникли між орендодавцем та орендарем стосовно використання майна, що перебуває у комунальній власності. Тобто, між сторонами виник спір про право на нерухоме майно (щодо оренди комунального майна), таким чином, оскарження дій відповідача щодо затвердження акту обстеження нежитлового приміщення, визнання незаконним та скасування акту обстеження нежитлового приміщення, прийнятого органом місцевого самоврядування як орендодавцем - органом, уповноваженим управляти майном, яке перебуває у комунальній власності, та зобов'язання відповідача переукласти договір оренди з позивачем - знаходиться поза межами публічно-правових відносин.

Слід також зазначити, якщо суб'єкти (в тому числі органи місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи), хоча б і на реалізацію своїх повноважень, вільно укладають договір, під час укладання якого сторони домовляються про зміст та обсяг прав і обов'язків за договором, можуть відмовитись від його укладання, то такий договір може бути цивільним (господарським), але не адміністративним, оскільки в змісті цього договору відсутні відносини влади і підпорядкування, що є обов'язковими для адміністративного договору, а кожний суб'єкт такого договору виступає як рівний один до одного.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що не є публічно - правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення цивільних прав громадянина. В даному випадку існує спір про право, хоча однією зі сторін у цьому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

Одночасно, суд роз'яснює позивачу, що оскільки між позивачем та відповідачем виник приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Під час подання позивачем позову, ним було сплачено судовий збір у розмірі 1921,00 грн., про що у матеріалах справи наявна квитанція №0.0..1 від 08.02.2019 року.

Суд зазначає, що згідно положень ст.7 Закону України «Про судовий збір», у випадках, встановлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, зокрема, у разі повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі - повністю.

Таким чином, поверненню підлягає сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1921,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись п.2 ч.1 ст.170 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі №160/1352/19.

Повернути ОСОБА_1 (місце проживання: 52209, АДРЕСА_2; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) сплачену суму судового збору у розмірі 1921,00 грн.

Роз'яснити позивачу, що даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження у справі надіслати особі, яка подала позовну заяву разом із усіма доданими до неї матеріалами.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження не допускається.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник