Справа № 826/4175/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4175/17 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.

Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся з позовом ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України в якому просив:

- визнати бездіяльність відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді на його письмове звернення - неправомірною;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 51000,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 22 листопада 2018 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу відповідно до змісту якої просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 листопада 2018 року у справі 826/4175/17 та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на необґрунтованість вказаного рішення суду та вважає його таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, позивач в апеляційній скарзі позивач вказує про формальний, на його думку, підхід суду першої інстанції до розгляду його справи та відверте небажання досліджувати докази по справі. Крім того, апелянт також стверджує, що суд першої інстанції встановивши правомірність дій відповідача в повній мірі не врахував положень п. 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» відповідно до змісту якої Кабінет Міністрів зобов'язаний був повідомити його про пересилання поданого ним звернення за належністю до іншого органу.

Крім того, позивач також вважає, що ним належним чином доведено завдання йому моральної шкоди вказаною протиправною бездіяльністю відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники справи, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, до суду не з'явилися. При цьому, позивач в апеляційній скарзі просив суд здійснити судовий розгляд справи у порядку письмовго провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3, є інвалідом другої групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення від 26.11.2013 серія НОМЕР_1. Судом також встановлено, що станом на 22 вересня 2016 року працював у філії "Снігурівський райавтодор" ДП "Миколаївський облавстодор" на посаді сторожа.

Як стверджує позивач, оскільки заробітна плата на вказаному підприємстві йому виплачувалась не своєчасно та керівництвом було роз'яснено, що відповідна затримка відбувається у зв'язку з недостатнім фінансуванням цього підприємства державою, він вирішив звернутись до Кабінету Міністрів України з метою з'ясування справ по заборгованості.

Так на підставі наявних у справі доказів, судом встановлено, що 02.06.2016р. позивач подав до Кабінету Міністрів України звернення з метою з'ясування причин затримки виплати заробітної плати у філії "Снігурівський райавтодор" ДП "Миколаївський облавтодор" та просив вирішити питання з своєчасною виплатою заробітної плати на вищевказаному державному підприємстві.

Проте, не отримавши відповіді на вказане звернення в межах встановленого законодавством строку, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у даному випадку діяв у межах наданих йому повноважень, в порядок та спосіб, визначені Законом України "Про звернення громадян". Під час судового розгляду справи колегія суддів суду першої інстанції дійшла висновку, що дії Кабінету Міністрів України щодо порядку розгляду заяви позивача повністю узгоджуються з вимогами чинного законодавства, зокрема в межах, визначених Конституцією та Законом України "Про звернення громадян".

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Спірні правовідносини виникли у сфері звернень громадян і пов'язані з розглядом заяви позивача, а саме не надання відповідачем відповіді на його звернення з метою вирішення питання щодо затримки виплати заробітної плати на

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів визначено Законом України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР.

Так, приписами ч. 1 ст. 1 вказаного Закону встановлено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Положеннями ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Частиною 1 статті 5 Закону України "Про звернення громадян", встановлено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв'язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв'язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз'ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

У свою чергу, положеннями статті 7 цього Закону передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, а саме даними реєстраційно-контрольної картки № 41-К-014198/14, звернення позивача не розглядалось Кабінетом Міністрів України по суті, оскільки було встановлено вирішення питань зазначених у зверненні позивача, зокрема, щодо реалізації права працівника на отримання своєчасної виплати заробітної плати не належать до компетенції Кабінету Міністрів України.

За наведених обставин, та відповідно до приписів ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" вказане звернення ОСОБА_3 було перенаправлено за належністю до Міністерства соціальної політики.

При цьому, колегія суддів погоджується із такими доводами відповідача, оскільки відповідно до п. п. 17, 19 п. 4 "Положення про Міністерство соціальної політики України" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 р. № 423, саме Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розробляє та вносить в установленому порядку пропозиції щодо визначення розміру мінімальної заробітної плати, робочого часу та часу відпочинку, умов оплати праці працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу відповідно до закону; проводить моніторинг у сфері оплати та нормування праці.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що саме на Міністерство соціальної політики України покладено обов'язок з моніторингу питань, які стосуються забезпечення своєчасної виплати заробітної плати та погашення заборгованості по ній. Зокрема, Мінсоцполітики ведеться щотижневий моніторинг стану виплати заробітної плати за даними, що надходять від центральних та місцевих органів виконавчої влади, в результаті яких формується реєстр підприємств-боржників усіх форм власності в розрізі кожного регіону України та надсилається до Мінфіну, МВС, Казначейства, Державної фіскальної служби, Генеральної прокуратури для вжиття заходів впливу до керівників підприємств.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог статті 15 Закону органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Тобто, у даному випадку надати відповідь на вказане звернення позивача зобов'язане саме Міністерство соціальної політики, а не відповідач.

При цьому, судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач у даному випадку діяв у межах наданих йому повноважень, в порядок та спосіб, визначені Законом України "Про звернення громадян", оскільки дії Кабінету Міністрів України щодо порядку розгляду заяви позивача повністю узгоджуються з вимогами, зокрема, статті 7 Закону України "Про звернення громадян".

У свою чергу, відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно Указу Президента № 109/2008 від 7 лютого 2008 року державні органи влади зобов'язано забезпечити реалізацію конституційних прав громадян на письмове звернення та особистий прийом, обов'язкове одержання обґрунтованої відповіді, неухильного виконання норм Закону України "Про звернення громадян", упорядкування роботи зі зверненнями громадян.

Судом встановлено, що прийняття звернення (заяви) позивача та направлення її для рогляду до компетентного органу свідчить про забезпечення відповідачем реалізації його конституційного права на письмове звернення та разом з цим, як було встановлено судом у даному випадку відповідач не мав обов'язку надавати позивачу відповідь на його звернення, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства такий обов'язок покладено безпосередньо на орган, який розглядає звернення (заяву) по суті.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги в частині визнання бездіяльності відповідача, яка полягає у ненаданні відповіді на письмове звернення позивача неправомірною задоволенню не підлягають.

У свою чергу, доводи апелянта про те, що його не було повідомлено відповідачем в межах визначеного законодавством строку про пере направлення його звернення до іншого органу, а також те, що вказаним обставинам не було надано оцінки в оскаржуваному рішенні не приймаються судом до уваги, оскільки відповідні доводи позивача не були предметом та підставами його позовних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 51000,00 грн., колегія суддів зазначає про таке.

Як встановлено судом та вбачається зі змісту адміністративного позову, в обґрунтування вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 51000,00 грн., позивач посилається на те, що вказану моральну шкоду йому було заподіяно відповідачем саме внаслідок протиправної бездіяльності, яка полягає у ненаданні відповіді на його звернення.

Водночас, оскільки судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача, то відповідно вказані вимоги позивача про стягнення моральної шкоди на переконання колегії суддів є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Тобто, ці норми одночасно покладають обов'язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Водночас, колегією суддів встановлено, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про обґрунтованість його позовних вимог.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.243-245, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 14 лютого 2019 року