Справа № 360/263/19
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/263/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_2 (далі - позивач) із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської - визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради щодо відмови в призначені, нарахуванні та виплати державної допомоги сім'ям з дітьми ОСОБА_2 при народженні дитини ОСОБА_3;

- зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради вчинити певні дії, а саме розрахувати та призначити державну допомогу сім'ям з дітьми ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. 15 лютого 2018 року позивач звернулась до відповідача із заявою для призначення та отримання допомоги при народженні дитини.

Згодом позивачці повідомили про те, що допомогу при народженні дитини їй не виплатять, після чого в квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до відповідача, де просила повідомити підстави невиплати допомоги при народженні дитини, у відповіді на звернення від 13.04.2108 № 162-03/47 відповідач повідомив, що рішенням комісії відмовлено у призначені допомоги при народжені дитини у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання. Позивач вважає відмову відповідача у призначенні допомоги при народжені дитини протиправною.

Ухвалою суду від 21.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-3).

11.02.2019 за вх. № 7480/2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 50-53), у якому відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне.

06.08.2018 Позивач як внутрішньо переміщена особа звернулась до управління із заявою про призначення державної соціальної допомоги при народжені дитини із необхідним пакетом документів.

Відповідно до п. 7 Порядку призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам було здійснено перевірку за фактичним місцем проживання позивача, про що складено акт від 05.03.2018 № 707. При обстеженні, позивач за вказаною в заяві адресою була відсутня. 06.03.2018 Позивач звернулася до УПСЗН для проходження ідентифікації і була попереджена про її обов'язок, відповідно до п. 9 Порядку призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку. Однак, при повторній перевірці, позивач за вказаною адресою знову була відсутня, про що складено акт від 23.03.2018 № 863. Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 04.04.2018 приймаючи до уваги акти обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 05.03.2018 № 707, від 23.03.2018 № 863 Позивачу відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, згідно п. 13 Порядку у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77,90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1, має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 14.02.2018 № (арк. спр. 10, 11, 12).

14.03.2017 позивач народила сина ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (арк. спр. 13).

Відповідно до витягу від 18.12.2018 внесено зміни до актового запису даних про батьків та змінено відомості про дитину: по батькові з ОСОБА_3 на ОСОБА_3 ( арк.спр. 20-22).

ОСОБА_3 має статус внутрішньо переміщеної особи відповідно до довідки від 14.02.2018 № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування як ВПО: АДРЕСА_1 (арк. спр. 14).

15.02.2018 позивач звернулась до УПСЗН Лисичанської МР із заявою про призначення соціальної допомоги при народжені дитини (арк. спр. 54-55).

05.03.2018 державним соціальним інспектором управління проведено перевірку достовірності та повноти наданої інформації про фактичне місце проживання (перебування) внутрішньо переміщених особи ОСОБА_2 за результатами такої складено відповідний акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 707 від 05.03.2018, згідно якого встановлено відсутність позивача разом із дитиною за вказаним місцем фактичного проживання/перебування. Також 06.03.2018 ОСОБА_2 звернулась до відповідача для проходження ідентифікації та зазначила, що під час перевірки перебувала в м. Сєвєродонецьку (арк. спр. 57).

23.03.2018 державним соціальним інспектором управління проведено перевірку достовірності та повноти наданої інформації про фактичне місце проживання (перебування) внутрішньо переміщених особи ОСОБА_2 за результатами якої складено відповідний акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї № 863 від 23.03.2018, згідно якого встановлено відсутність позивача разом із дитиною за вказаним місцем фактичного проживання/перебування. Також 26.03.2018 ОСОБА_2 звернулась до відповідача для проходження ідентифікації (арк. спр. 58).

Відповідно до витягу з протоколу № 88-1 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 02.04.2018 вирішено відмовити у призначенні соціальної допомоги ОСОБА_2 (арк. спр. 59).

На звернення позивача, щодо призначення допомоги при народжені дитини відповідач листами від 13.04.2018 № 162-03/47 та від 25.06.2018 № 266-03/31, повідомив, що відповідно до умов цього Порядку, рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати приймається виключно комісією, утвореною міською радою (далі - Комісія) на підставі акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, Комісія дійшла висновку (рішення від 02.04.2018р. №88-1) про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, згідно із п. 13 Порядку у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання. (арк.спр. 16,17)

Рішенням від 04.04.2018 УПСЗН Лисичанської міської ради відмовило ОСОБА_2 в призначенні соціальної допомоги на підставі п. 13 Постанови КМУ від 27.12.2001 № 1751, у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (арк. спр. 60).

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-XII).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною першою статті 1 Закон № 2811-XII громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закон № 2811-XII одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини.

Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина перша статті 5, частина перша статті 10 Закон № 2811-XII), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII, для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2009 року № 59).

З вищеописаних письмових доказів судом встановлено, що ОСОБА_2, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши ІНФОРМАЦІЯ_2 року сина, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, форму якої затверджено наказом Міністерства соціальної політики України 21 квітня 2015 року № 441, та копією свідоцтва про народження дитини, виданого Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області.

Таким чином, суд встановив, що позивачем у повній мірі виконано встановлені Законом № 2811-XII вимоги для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини стала відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Проте, ця обставина за Законом № 2811-XII не позбавляє позивача та її дитину права на отримання допомоги.

Суд також зазначає, що відповідно статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Крім того, варто зазначити, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд дійшов висновку, що рішення УПСЗН Лисичанської міської ради від 04.04.2018 про відмову у призначені допомоги при народженні, прийнято відповідачем без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Суд вважає, що позивач і його дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування). Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

Реалізація Позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги при народженні дитини є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Крім того, відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Таким чином, суд зазначає, що механізм призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, встановлений Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, не повинен звужувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Правову позицію, що підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили викладено у постанові Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17 (реєстраційний № рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73764182).

Відповідачем до суду не надано доказів, що позивач отримала допомогу при народженні дитини в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

У відповідності до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд для ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог.

Оцінюючи правильність обраного позивачем способу захисту порушених прав, суд зазначає таке.

Позивач просить визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові в призначенні їй допомоги при народженні дитини.

В даному ж випадку за наслідками розгляду заяви позивача відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні допомоги.

Отже, як установлено судом, саме рішення відповідача від 04.04.2018 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини потягло правові наслідки для позивача.

З метою ефективного захисту прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення УПСЗН Лисичанської міської ради від 04.04.2018 про відмову ОСОБА_2 в призначенні соціальної допомоги.

Також суд дійшов висновку про зобов'язання відповідача призначити позивачеві допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3

З огляду на викладене позовні вимоги слід задовольнити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України визначено якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо cплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі (частина друга статті 133 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, лише з корегуванням належного способу захисту порушених прав позивача, що фактично не змінює обсягу задоволених вимог, відповідно до приписів частини другої статті 133 КАС України суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 768,40 грн стягнути до Державного бюджету України з Управління праці та соціального захисту населення Луганської міської ради за рахунок його бюджетних асигнувань.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги адвоката Шляхтіної Анастасії Сергіївни в інтересах ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання винити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради від 04 квітня 2018 року про відмову у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради призначити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1) допомогу при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Лисичанської міської ради (ідентифікаційний код 24205528, місцезнаходження юридичної особи: вул. Маліновського, 22-А, м. Лисичанськ, Луганська область, 93100) до Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива