Справа № 2а-0770/2579/11
Суддя: Ханова Р.Ф.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Київ

19 лютого 2019 року

справа №2а-0770/2579/11

адміністративне провадження №К/9901/31805/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Ханової Р.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Гончарової І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2017 року у складі судді Гаврилка С.Є.

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2017 року у складі суддів Кухтея Р.В., Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.

у справі № 2а-0770/2579/11 (876/5543/17)

за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Товариство з обмеженою відповідальністю «Закарпатмедінжсервіс»,

за участі Ужгородської міжрайонної прокуратури

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В :

У квітні 2011 року ОСОБА_1 (далі - позивач у справі) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Ужгородської міжрайонної Державної податкової інспекції в Закарпатській області (після реорганізації - Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області) (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення про застосування штрафних санкцій за порушення вимог валютного законодавства (проведені розрахунки в іноземній валюті без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України).

16 грудня 2011 року Закарпатський окружний адміністративний суд постановою, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 вересня 2013 року, вимоги позивача задовольнив, скасував податкове повідомлення рішення від 30 березня 2011 року № /0. Приймаючи рішення суди виходили з відсутності вини позивача, оскільки він особисто не здійснював валютні операції, яка необхідна для кваліфікації порушення. Крім того, суди попередніх інстанцій зазначили, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення не відповідає Порядку здійснення резидентами і нерезидентами операцій з валютними цінностями, оскільки не затверджено головою (заступником) Державної податкової адміністрації України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 2 вересня 2014 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішення вмотивовано тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги заяву Ужгородської міжрайонної прокуратури про вступ у справу та не з'ясовано обставини щодо осіб, яким позивач доручав представляти його інтереси.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2017 року, позовну заяву задоволено, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення. Задовольняючи позовні вимоги суди виходили з того, що право на застосування санкцій, передбачених статтею 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» закріплено виключно за Національним банком України та за його визначенням - за підпорядкованими йому установами.

У вересні 2017 року відповідач подав касаційну скаргу, в який, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач у грудні 2017 року надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, вважає рішення судів першої та апеляційної інстанції обґрунтованими та ухваленими з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи позивача збігаються з доводами судів попередніх інстанцій.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України.

Верховний Суд, переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій відповідають.

Суди першої та апеляційної інстанцій установили.

В період з 8 лютого 2011 року по 28 лютого 2011 року податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог валютного законодавства України позивачем за період з 1 грудня 2009 року по 31 грудня 2010 року.

За результатами перевірки складено акт № 120/22-20/НОМЕР_1 від 9 березня 2011 року, висновками якого встановлено порушення підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в результаті чого проведено розрахунки в іноземній валюті між резидентами на території України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України в сумі 1 025 000,00 доларів США, що становить 8163687,50 грн.

На підставі вищезазначеного акта податковим органом 30 березня 2011 року винесено податкове повідомлення-рішення форми «У» № /0, яким за порушення підпункту «г» пункту 4 статті 5 та згідно пункту 2 статті 16 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пункту 2.2 Положення про валютний контроль, нарахована штрафна санкція за порушення вимог валютного законодавства (проведені розрахунки в іноземній валюті між резидентами на території України без одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України) у сумі 8 163 687,50 грн.

Спірним питанням даної справи є можливість накладення податковим органом штрафних (фінансових) санкцій згідно з пунктом 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частин першої та другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При вирішенні питання щодо правильності застосування норм матеріального права до спірних правовідносин, Суд виходить з наступного.

Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (надалі Декрет 15-93).

За приписами підпункту «г» пункту 4 статті 5 Декрету 15-93 (в редакції, що діяла на момент перевірки) індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції, зокрема, використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Відповідальність за порушення валютного законодавства встановлена статтею 16 Декрету 15-93. Податковий орган, приймаюче спірне податкове повідомлення-рішення, застосував до позивача штрафні (фінансові) санкції згідно з пунктом 2 статті 16 Декрету 15-93.

Абзацом 9 пункту 2 статті 16 Декрету 15-93 встановлено, що санкції, передбачені цим пунктом, застосовуються Національним банком України та за його визначенням - підпорядкованими йому установами. Оскарження дій щодо накладення стягнень провадиться у судовому порядку.

Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що, оскільки податковий орган не є установою, підпорядкованою Національному банку України, він не є уповноваженим органом щодо застосування до позивача санкції встановлених пунктом 2 статті 16 Декрету 15-93.

Указом Президента України від 27 червня 1999 року № 734/99 «Про врегулювання порядку одержання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів та застосування штрафних санкцій за порушення валютного законодавства», зокрема, пунктами 3, 5, контролюючі органи уповноважено застосовувати до резидентів і нерезидентів України санкції, передбачені пунктом 2 статті 16 Декрету.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 7 лютого 2012 року у справі № 21-904а10, єдиним повноважним органом на застосування міри відповідальності (фінансові санкції) до резидентів та нерезидентів, винних, зокрема, у здійсненні операцій з валютними цінностями без одержання генеральної/індивідуальної ліцензії, є Національний банк України. Положення Указу не підлягають застосуванню, оскільки суперечать обмеженням, встановленим пунктом 4 Перехідних положень Конституції України, та необґрунтовано створюють протиріччя у правовому регулюванні відносин.

Зазначене також відображено у рішеннях Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2013 року № К/9991/53796/12, від 30 травня 2013 року № К-23650/10, від 24 вересня 2014 року № К/9991/20411/11.

Державна фіскальна служба України з метою однакового застосування положень пункту 2 статті 16 Декрету 15-93 листом від 10 листопада 2014 року № 9929/7/99-99-10-02-02-17 повідомила, що до повноважень Державної фіскальної служби не віднесено застосування санкцій, передбачених пунктом 2 статті 16 Декрету.

Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність повноважень у податкового органу для застосування санкцій, передбачених пунктом 2 статті 16 Декрету 15-93 та не вбачає підстав відступити від висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, відповідно до пункту 8 Розділу 7 «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року.

Суд визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень, внаслідок чого, касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Ужгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 4 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 3 серпня 2017 року у справі № 2а-0770/2579/11 (876/5543/17) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р.Ф. Ханова

Судді: І.А. Гончарова

І.Я. Олендер