Справа № 165/2392/17
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4546/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І.,

за участі: секретаря судових засідань Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ушакова М.М. в м. Нововолинську у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови про порушення митних правил,

ВСТАНОВИВ:

11 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з адміністративним позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови про порушення митних правил, визначених ч.3 ст.470 МК України №4709/209000/17 від 02.10.2017р.

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 листопада 2018р позов задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що контроль за переміщенням транспортних засобів через митний кордон України покладений на митні органи України і лише інформація, яка міститься в ЄАІС ДМСУ і ПІК «Інспектор-2006» щодо дати переміщення автомобіля марки «Ореl» VINНОМЕР_1 за реєстраційним номером НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 в'їхав в зону митного контролю митного поста "Угринів» митниці, у напрямку «в'їзд в Україну», даних про вивезення вказаного автомобіля за межі митної території України в наведених інформаційних ресурсах митниці не міститься.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги твердження позивачки стосовно того, що в базах даних митниці невірно зазначено її адресу та по-батькові, оскільки дані відомості вносяться зі слів самого громадянина та перевірити достовірність цієї інформації інспектору не представляється можливим.

Одночасно в апеляційній скарзі зазначено, що лише вироком суду встановлюються обставини про незаконне заволодіння паспортом позивача.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів визначилась в наступному.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС Скоромного Я.І. №4709/20900/17 від 02 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано винною у порушенні митних правил та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.470 МК України та накладено штраф у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Відповідно до вищезазначеної постанови ОСОБА_2 через митний пост "Угринів" митниці, каналом, позначеним символами зеленого кольору («зелений коридор»), 06 травня 2017 року було ввезено на митну територію України транспортний засіб марки «Ореl» VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, без письмового декларування та сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті транспортних засобів, на строк, передбачений нормами ст.95 МК України для автомобільного транспорту -10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб), та в подальшому станом на 10 вересня 2017 року вказаний автомобіль не було вивезено з митної території України.

Вважаючи наведене рішення необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

При вирішенні питання щодо правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права до спірних правовідносин апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 90 МК України транзит це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Також відповідно пункту 60 статті 4 МК України транспортні засоби особистого користування - наземні транспортні засоби товарних позицій 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД, що зареєстровані на території відповідної країни, перебувають у власності або тимчасовому користуванні відповідного громадянина та ввозяться або вивозяться цим громадянином у кількості не більше однієї одиниці на кожну товарну позицію виключно для особистого користування, а не для промислового або комерційного транспортування товарів чи пасажирів за плату або безоплатно.

Статтею 95 МК України встановлено строки транзитних перевезень залежно від виду транспорту; зокрема, для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

Тобто, обов'язковим елементом складу правопорушення є перевищення строку вивезення транспортного засобу більш як на 10 діб.

Таким чином, у вищезазначених нормах МК України законодавцем чітко передбачені строки на в'їзд і виїзд транзитних транспортних засобів, а також відповідальність особи за їх порушення.

Відповідно до статті 524 МК України справа про порушення митних правил розглядається за місцезнаходженням органу доходів і зборів, посадові особи якого здійснювали провадження у цій справі.

Статтями 486, 488, 497, 498 МК України закріплено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням.

Крім того, порядок визначення та особливості виконання митних формальностей при поміщенні товарів у митні режими, передбачені Митним кодексом України, та під час перебування товарів у відповідному митному режимі, передбачено Порядком виконання митних формальностей відповідно до заявленого митного режиму, затвердженого наказом Мінфіну 31.05.2012 року №657 та зареєстрованого в Мінюсті 02.10.2012року за № 1669/21981 (далі - Порядок).

Згідно поданих відповідачем документів факт перетину позивачем ОСОБА_2 кордону та ввезення нею 06.05.2017 р. автомобіля марки «Ореl» VIN НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 суд першої інстанції помилково вважав не підтвердженим витягом з ПІК «Інспектор 2006», оскільки зазначено по батькові особу «ОСОБА_7» та адресу: АДРЕСА_1, що не відповідає анкетним даним і місцю проживання позивача та, що будь-яких інших документів на підтвердження ввезення позивачем вказаного автомобіля відповідач не надав.

Із протоколу про порушення митних правил №4709/20900/17 від 10 вересня 2017 року складеного державним інспектором ВМО №1 м/п «Угринів» Львівської митниці ДФС Вергелес І.О. вбачається, що 06 травня 2017 р. о 01 год. 07 хв. гр. ОСОБА_2 в якості водія прямувала у приватну поїздку з Республіки Польща до України через м/п «Угринів» Львівської митниці ДФС автомобілем марки «Ореl» моделі «Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN №НОМЕР_1, країна реєстрації Республіка Польща, смугою спрощеного митного контролю «зелений коридор» в митному режимі «транзит». У відповідності до наявної інформації у АСМО «Інспектор» та ЄАІС Держмитслужби України зазначений транспортний засіб з митної території України станом на 10 вересня 2017 року гр. ОСОБА_2 не вивозився та у інший митний режим, згідно з нормами чинного законодавства, не поміщений.

Проте позивач в позовній заяві стверджує, що кордон України у вищевказаному автомобілі перетнула з сусідом ОСОБА_6 саме 06.05.2017 року.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 76 КАС України).

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приймаючи рішення у справі апеляційний суд виходить з того, що позивачем не подано до суду доказів, які б засвідчували відсутність в її діях складу правопорушення, передбаченого ч.3 ст.470 МК України.

Так, всупереч ст.192 МК України до Волинської митниці ДФС із повідомленням щодо факту аварії або дії обставин непереборної сили до завершення строку транзиту, позивач не зверталася. Також, позивачем не було подано до митниці будь-яких відповідних документів, що підтверджують факт аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб визначених статтею 460 Митного кодексу України.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги наявну у витязі АСМО «Інспектор» описку, де позивач зазначається як водій транспортного засобу марки Ореl» моделі «Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_2, VIN №НОМЕР_1, а не його пасажир, оскільки дані обставини не мають доказового значення у розгляді справи, ніяким чином не можуть вказувати на відсутність чи то наявність вини особи у вчиненні правопорушення.

При цьому суд бере до уваги твердження позивача ОСОБА_2 про те, що вона не керувала транспортним засобом, а лише була присутньою, як пасажир при перетині кордону.

Однак, відповідно до Правил від 17 листопада 2005 року №1118 транспортний засіб для здійснення митного контролю та митного оформлення може бути пред'явлений митному органу як власником, так і уповноваженою особою, тобто обов'язкової вимог щодо наявності у такої особи посвідчення водія законодавець не висуває.

Також у судовому засіданні спростовані твердження позивача про те, що помилки в витязі з АСМО «Інспектор» та витязі ЄАІС, щодо по батькові та місця її проживання є обставиною за якою оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки дана інформацію відсутня у паспорті громадянина України для поїздок за кордон і вноситься до бази зі слів самого позивача.

Щодо посилання позивача на її звернення до правоохоронних органів, суд виходить з того, що тільки вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення від кримінальної відповідальності, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковим для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду (ч.6 ст.78 КАС).

Отже сам факт звернення у правоохоронні органи не підтверджує, що відносно позивача вчинені злочинні дії, а рішення суду, яке б набрало законної сили і підтверджувало зворотне, ОСОБА_2 суду не надала.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем перевищено встановлений Митним кодексом України строк доставки транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, до митного органу призначення терміном більше ніж десять діб і оскільки обставини непереборної сили, які би перешкодили їй виконати вищезазхначені норми, були відсутні, тому в діях ОСОБА_2 присутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 470 Митного кодексу України, через що немає правових підстав для скасування постанови в справі про порушення митних правил.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скаргзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, через що останній не підлягає до задоволення.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції ґрунтується на неповно і не всебічно з'ясованих обставинах, а отже прийняте з порушенням норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тому з урахуванням статей 315, 317 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям постанови.

Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби задовольнити.

Скасувати рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 21 листопада 2018 року у справі №165/2392/17 та прийняти постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови про порушення митних правил.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 14.02.2019.