Справа № 815/229/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/229/18

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_4 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до ДМС України (надалі - відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 17.11.2017 року №422-17;

- зобов'язати ДМС прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що дії ДМС суперечать нормам законодавства, а тому рішення про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.06.2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уродженець Республіки Дагестан, є громадянином Російської Федерації, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1

Матеріалами справи підтверджено, що позивач легально виїхав з м.Москва потягом №023 до м. Одеса на підставі вказаного паспорту, виданого 19.04.2016 року.

22.08.2016 року позивач звернувся з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №192 до ГУ ДМС України в Одеській області.

Відповідно до наказу ГУ ДМС України в Одеській області №172 від 08.09.2016 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», заява позивача прийнята до розгляду, вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачу.

Наказом №213 від 07.11.2016 року строк розгляду заяви позивача був продовжений до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів, які будуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно позивача.

17.10.2017 року Головним Управлінням ДМС в Одеській області складений висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до якого зазначено, що за результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити позивачу, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Рішенням ДМС №422-17 від 17.11.2017 року, з посиланням на п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні, відмовлено.

15.01.2018 року позивач отримав Повідомлення №359 від 07.12.2017 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та звернувся до суду з цим позовом.

Зі змісту спірного наказу слідує, що він винесений з урахуванням підтриманого відповідачем висновку Головного Управління ДМС в Одеській області від 17.10.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами дослідження судом висновку Головного Управління ДМС в Одеській області від 17.10.2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вбачаються наступні обставини, за яких даний висновок був зроблений.

Так, позивач повідомляв органи міграційної служби, що не може повернутись на Батьківщину через побоювання за власне життя та свободу, у зв'язку з тим, що був учасником громадського руху за права мусульман, який займався освітленням правопорушень у відношенні віруючих мусульман, які дотримуються ісламу, і за таку свою діяльність зазнавав переслідувань від правоохоронних органів Російської Федерації.

Позивач, зокрема, зазначив, що не притягався до кримінальної відповідальності, в у 2007 році на нього було накладено адміністративне стягнення за бійку в м. Саратів та 09.12.2013 року позивач був затриманий представниками ФСБ та центру «Е» («Центр протидії екстремізму»), а також був проведений обшук його квартири, в ході якого була вилучена література ісламського толку та був проведений допит позивача стосовно відношення особи до партії «Хізб ут-Тахрір», після чого його відпустили. Починаючи з 2014 року став учасником та одним із співзасновників офіційно зареєстрованого громадського руху «За права мусульман», який, зі слів позивача, був створений з метою надання додаткової допомоги мусульманським правозахисним організаціям та звичайним мусульманам, права яких утискались. Позивач стверджує, що в якості члена вищезазначеного руху, він займався захистом інтересів мусульман у просторі, співробітництвом з правозахисними організаціями, підтримував зв'язок з журналістами, виходив на мітинги та пікети, з метою захисту інтересів мусульман. Зазначив, що офіційно не є членом забороненої на території Російської Федерації партії «Хізб ут-Тахрір», але не заперечує що може спілкуватись з її членами, мотивуючи тим, що точно знає хто саме входить до цієї партії. Відповідно до пояснень позивача, громадське об'єднання «За права мусульман» налічувало три особи, до його складу входив сам позивач, який використовував псевдонім «ОСОБА_4», ОСОБА_5, який використовував псевдонім «ОСОБА_5» та ОСОБА_6, було прийнято статут об'єднання, між його членами була досягнута домовленість стосовно їх подальшої діяльності. Наявність відповідної групи підтверджується у соціальній мережі «Fаcеbоок». В якості члена громадського руху «За права мусульман» позивач виступав в ролі прес-секретаря, займався організаційними моментами, займався підготовкою прес-релізів, взаємодіяв із ЗМІ та правоохоронними органами. Також, позивач стверджує, що матеріали, дані у процесі діяльності об'єднання публікувалися у відповідній групі у соціальних мережах.

У висновку Головного Управління ДМС в Одеській області від 17.10.2017 року зазначається, що надані позивачем пояснення стосовно його діяльності в якості співзасновника громадського об'єднання «За права мусульман» є цілком правдоподібними, але зазначено, що позивачем не були надані жодні доказів його переслідувань з боку державних або недержавних агентів і в матеріалах справи відсутня інформація стосовно порушення проти позивача кримінальних справ на Батьківщині. Виходячи з цього, Головне Управління ДМС в Одеській області дійшло висновку про відсутність конвенційних ознак для надання позивачу статусу біженця або додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу, а тому відповідач відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апелянт не погоджується з таким рішенням, вказуючи на те, що на даний час для нього в країні його походження існує загроза його свободі, життю та здоров'ю через переслідування його правоохоронними органами як правозахисника та члена громадського об'єднання «За права мусульман».

При вирішенні даного спору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту може бути відхилена, якщо за результатами проведеної органом міграційної служби перевірки не знайдуть свого підтвердження умови для надання такого статусу, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, тобто відсутність у позивача побоювань зазнати в країні свого походження переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Саме внаслідок відсутності доказів існування у позивача побоювань зазнати переслідувань в країні свого походження ГУДМС в Одеській області в своєму висновку від 17.10.2017 року вказало про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З такою позицією міграційного органу повністю погодився і суд першої інстанції.

За результатами апеляційного перегляду даної справи колегія суддів вважає, що висновок міграційного органу про відсутності доказів існування у позивача побоювань зазнати переслідувань в країні свого походження є таким, що не узгоджується з наявними у справи документами.

Позивач надав пояснення міграційній службі, які підтвердив достатньою кількістю долучених до даної справи документів, стосовно його активної участі в громадській політичній діяльності, зокрема, в організації та в участі в мітингах в таких містах, як Махачкала, Москва, Ростов, в підготовці та розповсюдженні через засоби масової інформації статей, репортажів, тощо.

Відповідач проти фактів такої діяльності не заперечував, та визнав їх у своєму висновку від 17.10.2017 року достатньо правдоподібними.

Одночасно, позивач зазначав, що в результаті такої своєї діяльності він неоднократно викликався та допитувався працівниками правоохоронних, був затриманий, а за місцем його проживання був проведений обшук через можливу участь позивача в забороненій екстреміській організації. А до України виїхав, оскільки отримав інформацію про наміри правоохоронців у м.Махачкала затримати його по кримінальній справі.

До матеріалів справи в суді першої інстанції представник позивача також долучив роздруківку отриманих ним 29.03.2018 року відомостей з офіційного сайту МВС Росії (а.с.214), згідно з якими позивачем знаходиться у розшуку по кримінальній справі.

Суд першої інстанції даному факту жодної оцінки не надав.

Відповідач в процедурі розгляду заяви позивача про надання захисту також не скористався наявною в нього можливістю отримати таку інформацію, перевірити її та надати їй відповідно оцінку.

Під час апеляційного перегляду даної справи представник позивача надав суду оригінали відповіді Управління служби безпеки Російської Федерації по Республіці Дагестан від 31.10.2018 року вих.№А-2261, копія якої долучена до справи, в якій зазначено, що в провадженні слідчого відділу УФСБ Росії по Республіці Дагестан знаходиться кримінальна справа №690131, порушена 16.09.2016 року відносно ОСОБА_4 та інших осіб за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Росії (організація діяльності терористичної організації та участь в діяльності такої організації); 04.06.2017 року відносно ОСОБА_4 винесено постанова про притягнення його в якості обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Росії, та він оголошений у розшук.

Отримані судом докази перебування позивача у розшуку з червня 2017 року як обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Росії, по кримінальній справі, яка перебуває в провадженні слідчого відділу УФСБ Росії по Республіці Дагестан, повністю узгоджуються з тими відомостями, які надав позивач про себе як в процедурі розгляду міграційним органом його заяви про надання захисту, так і під час судового розгляду даної справ.

В свою чергу, такі факти спростовують наведені у висновку ГУДМС в Одеській області від 17.10.2017 року твердження про відсутність доказів переслідувань позивача з боку державних органів та про відсутність інформації про порушення проти позивача кримінальних справ в Росії.

Оскільки під час розгляду міграційним органом заяви позивача про надання захисту факт перебування позивача у розшуку як обвинуваченого в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205.5 КК Росії, не був врахований ГУДМС в Одеській області, хоча повинен був бути врахований в обов'язковому порядку, колегія суддів вважає, що спірне рішення ДМС від 17.11.2017 року №422-17 підлягає скасуванню як таке, що прийнято без повного та об'єктивного аналізу наведених позивачем обставин, з покладенням на відповідача обов'язку повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції, із винесенням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 червня 2018 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року №422-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України від 17 листопада 2017 року №422-17.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.