Справа № 826/15730/17
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2019 року

Київ

справа №826/15730/17

адміністративне провадження №К/9901/48822/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шарапи В.М.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 у складі колегії суддів: Кобаля М.І. (головуючий), Губської Л.В., Епель О.В. у справі №826/15730/17 за позовом Апеляційного суду Рівненської області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання нечинною та скасування постанови в частині

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

1. Апеляційний суд Рівненської області звернувся до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (надалі - Департамент) про визнання нечинною та скасування постанови в частині.

2. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано пункт 3 постанови Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Шевченка М.Р. серії ВП №55074438 від 06.11.2017 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа №817/20/17, виданого 19.06.2017 Рівненським окружним адміністративним судом, щодо стягнення виконавчого збору.

3. Відповідач - Департамент, подав апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018, в якій просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

4. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2018 апеляційну скаргу залишено без руху, відповідача зобов'язано усунути її недоліки шляхом подання до суду оригіналу квитанції про сплату судового збору у розмірі 2400,00 грн. або обґрунтованого клопотання про звільнення від його сплати та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням причин поважності такого пропуску, достатніх для його поновлення.

5. До закінчення встановленого судом строку відповідачем подано до суду оригінал квитанції про сплату судового збору у розмірі 2400,00 грн. та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням причин його пропуску.

6. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

7. Постановляючи оскаржувану ухвалу суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не у повній мірі усунув недоліки апеляційної скарги, залишеної без руху. Зокрема, частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) встановлено 10-денний строк для апеляційного оскарження рішень суду, прийнятих у справах цієї категорії, що обчислюється з дня проголошення. Суд апеляційної інстанції наголосив, що оскаржуване рішення суду проголошене 13.02.2018, представник відповідача його отримав 16.02.2018, в той час як апеляційну скаргу на нього подано 05.03.2018, тобто з пропуском 10-денного строку.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що причини пропуску цього строку, наведені відповідачем, не можуть вважатись поважними, оскільки свідчать лише про недоліки в роботі його документообігу, а тому мають місце підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження, визначені пунктом 4 частини 1 статті 299 КАС України.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:

8. Відповідач - Департамент, подав касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу для продовження розгляду.

9. Аргументи скаржника на обґрунтування касаційної скарги полягають у тому, що судом апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали порушені норми процесуального права. Скаржник вказує на відсутність підстав для застосування положень частини 6 статті 287 КАС України, оскільки позивач по справі не звернувся до суду, що видав виконавчий документ, а обрав загальний порядок розгляду публічно-правового спору. Тому, на думку скаржника, для обрахунку строків на апеляційне оскарження повинні були застосовуватись норми статті 295 КАС України. Крім того, скаржник вважає, що статтею 299 КАС України передбачене право суб'єкта владних повноважень на апеляційне оскарження рішення суду протягом одного року та посилається на створення судом апеляційної інстанції відповідачу штучних перешкод у реалізації ним права на апеляційне оскарження рішення суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції:

10. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція):

Стаття 6. Право на справедливий суд

"Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення <…>".

11. Кодекс адміністративного судочинства України:

Стаття 287. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця

"1. Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

…6. Апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення".

Стаття 295. Строк на апеляційне оскарження

"1. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

2. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

3. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу".

Стаття 299. Відмова у відкритті апеляційного провадження

"1. Суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо:

…4) скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

2. Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга прокурора, суб'єкта владних повноважень подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги суб'єктом владних повноважень у справі, про розгляд якої він не був повідомлений або до участі в якій не був залучений, якщо суд ухвалив рішення про його права та (або) обов'язки".

12. Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII):

Стаття 74. Оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби

"1. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

2. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом".

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:

13. Стаття 6 Конвенції гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя. Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що "<…> пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia) рішення у справах "Рош проти Сполученого Королівства" (Roche v. the United Kingdom) [ВП], заява № 32555/96, п. 117, ECHR 2005та "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (Salontaji-Drobnjak v. Serbia,) заява № 36500/05, п. 132, від 13 жовтня 2009 року) (пункт 30 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.05.2013, заява №49069/11).

14. Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини "<…> право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (пункти 22-23 рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, заява №23436/03, пункт 30 рішення у справі "Наталія Михайленко проти України" від 30.05.2013, заява №49069/11).

15. Також, Європейський Суд з прав людини "<…> визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (974_256) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, заява №3236/03)".

16. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що нормами частин 1 та 6 статті 287 КАС України встановлено спеціальний строк на апеляційне оскарження рішень судів у справах щодо рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, який складає 10 днів з дня проголошення такого рішення.

17. З огляду на наявність спеціальної норми, загальні норми статті 295 КАС України, які регулюють строки на апеляційне оскарження рішень судів і порядок їх обчислення, до спірних правовідносин не застосовуються.

18. Як встановлено судом апеляційної інстанції на основі наявних у справі доказів, повне рішення Окружного адміністративного суду міста Києва було проголошене 13.02.2018 у присутності представника відповідача. Крім того, копію повного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 14.02.2018 надіслано на адресу відповідача рекомендованим листом з повідомленням про вручення, який отриманий його уповноваженим представником 16.02.2018.

19. Проте, до Київського апеляційного адміністративного суду апеляційна скарга на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.02.2018 відповідачем надіслана засобами поштового зв'язку лише 05.03.2018, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження, визначеного частиною 6 статті 287 КАС України.

20. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що у розумінні КАС України поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження можуть вважатись ті обставини, які були об'єктивно непереборними та жодним чином не залежали від волевиявлення особи, яка подає апеляційну скаргу, що знаходить підтвердження наданими суду доказами.

21. Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску строку на апеляційне оскарження, наведених у клопотання відповідача. Так, розподілення документів на Департамент лише після їх попереднього розгляду керівництвом Міністерства юстиції України свідчить про недоліки в роботі документообігу відповідача, які не мають безпосереднього впливу на неможливість дотримання останнім передбаченого КАС України строку на апеляційне оскарження.

22. Що стосується доводів касаційної скарги з приводу відсутності підстав для застосування положень частини 6 статті 287 КАС України і посилань відповідача на частину 1 статті 74 Закону №1404-VIII, то з урахуванням предмету заявленого позову, на спірні правовідносини поширюються норми частини 2 статті 74 Закону №1404-VIII. Відтак, оскарження позивачем постанови державного виконавця Департаменту до Окружного адміністративного суду міста Києва не виключає, а навпаки передбачає необхідність застосування до спірних правовідносин положень частини 6 статті 287 КАС України. При цьому, колегія суддів Верховного Суду наголошує, що відповідач не оскаржував судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.

23. Також, відповідачем допущено невірне тлумачення норм статті 299 КАС України, якою встановлено максимально допустимий строк, в межах якого може бути подана апеляційна скарга прокурора, суб'єкта владних повноважень на судове рішення.

24. Отже, суд апеляційної інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не допустив порушень норм процесуального права, а саме, статей 287, 295, 299 КАС України і підстави для її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, визначені статтею 353 КАС України, відсутні.

25. Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

26. З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 - залишенню без змін.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА:

27. Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

28. Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.04.2018 у справі №826/15730/17 за адміністративним позовом Апеляційного суду Рівненської області до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання нечинною та скасування постанови в частині залишити без змін.

29. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

...........................

...........................

...........................

В.М. Шарапа

В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич ,

Судді Верховного Суду