Справа № 821/1142/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 821/1142/18

Категорія: 12.3 Головуючий в І інстанції: Дмитрієва О.О.
Дата та місце ухвалення рішення: 24.10.2018 р. м. Херсон

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

за участю: секретаря Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерства оборони України, про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Міністерства оборони України, у якому, з урахуванням заяви від 21.08.2018 року про внесення змін до адміністративного позову, просив суд: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 : нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та виплатити одноразову грошову винагороду за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну в розмірі двох місячних окладів грошового утримання: за 2004 рік доплата, за 2005 року в повному розмірі; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік; нарахувати та виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік; нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення; нарахувати та виплатити компенсацію частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати; нарахувати та видати належні предмети речового майна згідно норм забезпечення за період: 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою № 2 - льотною з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; період служби з 1 січня 2004 року по 25 грудня 2005 року зарахувати за пільговою вислугою років - один місяць служби за два місяці служби: 1 рік 7 місяців 25 днів за 3 роки 3 місяці 20 днів.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 : нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік; нарахувати та виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік; нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення; нарахувати та виплатити компенсацію частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати; нарахувати та видати належні ОСОБА_1 предмети речового майна згідно норм забезпечення за період: 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою № 2 - льотною з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення заявлених вимог у повному обсязі, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи.

Також, не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про залишення без розгляду заявленого позову.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178 капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 63 (у зв`язку з скороченням штату) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, а наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2004 року № 93 виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення по льотній нормі з 01.05.2004 року.

Також, суд першої інстанції встановив, що рішенням військового апеляційного суду Центрального регіону України, залишеним без змін ухвалою Вищого адміністративного суд України від 22.11.2005 року, скасовано п. 1 параграфу першого наказу Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178 в частині звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку із скороченням штатів, зобов`язано поновити на військовій службі та вжити заходів щодо призначення його на посаду у відповідності до вимог, передбачених Положенням про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України.

Наказом Міністра оборони України від 26.12.2005 року № 833 капітана ОСОБА_1 поновлено на військовій службі та зараховано у розпорядження Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України, а наказом тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.01.2006 року № 18 - зараховано в списки особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Суд першої інстанції вказав, що позивач зазначає, що таким чином час вимушеного прогулу з 1 травня 2004 року по 25 грудня 2005 року складає - 1 рік, 7 місяців, 25 днів, за час вимушеного прогулу він має право на отримання грошового забезпечення та відновлення становища, яке було до неправомірного звільнення. Міністерство оборони в особі військової частини НОМЕР_1 до цього часу не відновило його становища, яке було до часу звільнення із лав Збройних сил України. За захистом своїх порушених прав та законних інтересів позивач звернувся до суду із позовною заявою про зобов`язання Міністерство оборони України вчинити певні дії та відшкодувати грошове забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. За результатами розгляду справи в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції позовні вимоги були залишені без задоволення, оскільки Міністерство оборони України не було належним відповідачем у справі. Позивач звернувся до Європейського суду з прав людини за захистом своїх прав. За результатами розгляду справи «Красняков та інші проти України» (заява №3011/06 та 10 інших заяв) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що тривалість судового розгляду у цих справах була надмірною і не відповідала вимозі «розумного строку» та, що у заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цими скаргами, і констатував порушення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції.

Крім того, суд першої інстанції послався на те, що листом від 11 квітня 2007 року Міністерство оборони України повідомило командування військової частини НОМЕР_1 , що відповідно до вимог пункту 65 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, у разі визнання рішення про дострокове розірвання контракту і звільнення незаконним військовослужбовець поновляється на посаду, яку займав раніше, або на рівнозначній посаді з виплатою йому грошового забезпечення за час вимушеного прогулу. Виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та щорічних одноразових видів грошового забезпечення, на які військовослужбовець має право, здійснюється тією військовою частиною (установою, організацією), куди військовослужбовець призначений після поновлення на військовій службі, на підставі наказу відповідного командира (начальника).

З огляду на наведені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 : нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік; нарахувати та виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання; нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік; нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення; нарахувати та виплатити компенсацію частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати; нарахувати та видати належні ОСОБА_1 предмети речового майна згідно норм забезпечення за період: 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року; нарахувати та видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою № 2 - льотною з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178, відповідно до Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщикам (мічманами) Збройних Сил України звільнено з військової служби у запас за п. 63 пп. «г» - у зв`язку зі скороченням штатів капітана ОСОБА_1 , штурмана льотчика вертолітної ланки вертолітної ескадрільї 1 бригади армійської авіації Північного оперативного командування.

Наказом Командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2004 року № 93, на підставі наведеного наказу Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178, позивача з 01.05.2004 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення по льотній нормі.

Разом з тим, рішенням Військового апеляційного суду Центрального регіону України від 06 липня 2005 року визнано наказ Міністра оборони України (по особовому складу) від 27 березня 2004 року № 178 в частині звільнення капітана ОСОБА_1 з військової служби у запас у зв`язку зі скороченням штатів неправомірним, скасовано п. 1 1-го параграфу зазначено наказу в частині звільнення ОСОБА_1 з військової служби і зобов`язано суб`єкта оскарження поновити заявника на військовій службі та вжити заходів щодо призначення його на посаду у відповідності до вимог передбачених Положенням про проходження військової служби офіцерського складу.

Водночас, вказаним судом рішенням в задоволенні решти вимог позивача, а саме в частині зобов`язання Міністерства оборони України зарахувати заявнику весь строк вимушеного прогулу до вислуги років на пенсію на пільгових умовах, а також до стажу безперервної служби відмовлено через їх необґрунтованість.

На виконання вказаного рішення суду, наказом Міністра оборони України від 26.12.2005 року № 833 п. 1 наказу Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178 про звільнення позивача з військової служби у запас за пп. «г» п. 63 (у зв`язку із скороченням штатів) скасовано, поновлено його на військовій службі та зараховано у розпорядження Командувача Сухопутних військ Збройних Сил України.

На підставі вказаного наказу, наказом Командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2006 року № 18 позивача з 30.01.2006 року зараховано в списки особового складу частини, на всі види забезпечення та допущено до тимчасового виконання вакантної посади льотчика штурмана вертольоту вертолітної ланки.

З наведеного вбачається, що позивача було звільнено з військової служби у запас за наказом Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178 на підставі Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщикам (мічманами) Збройних Сил України, а саме п. 63 пп. «г» цього Положення.

Водночас, судовим рішенням, що набрало законної сили, вказаний наказ щодо звільнення позивача було визнано неправомірним та скасовано, а позивача поновлення на військовій службі.

За правилами п. 65 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, яке затверджено Указом Президента України від 07.11.2001 року № 1053/2001 (в редакції на момент звільнення позивача та прийняття рішення щодо поновлення на військовій службі), на підставі вимог п. 63 якого позивач був звільнений з військової служби, військовослужбовець, стосовно якого прийнято рішення про дострокове розірвання контракту, має право оскаржити наказ про дострокове розірвання контракту і звільнення з військової служби у порядку, встановленому законодавством. Оскарження не припиняє виконання наказу.

У разі визнання рішення про дострокове розірвання контракту і звільнення незаконними військовослужбовець поновлюється на посаді, яку займав раніше, або на рівній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Факт незаконного звільнення позивача згідно наказу від 27.03.2004 року № 178 є доведеним та не належить доказуванню у даній справі, оскільки встановлений рішенням суду, що набрало законної сили, що не заперечується учасниками справи.

Разом з цим, всупереч наведеним вимогам Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, на підставі рішення суду позивача було поновлено на військовій службі, проте не виплачено грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

В поданій апеляційній скарзі відповідач не заперечує вказаних обставин щодо не виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Поряд з цим, як на підставу для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, апелянт посилається на пропуск позивачем строку звернення із апеляційною скаргою.

Проте, колегія суддів вважає, що вказані доводи апелянта вірно відхилені судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що перебування особи на державній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку стягнення грошового забезпечення військовослужбовця.

Аналогічний висновок, викладений у рішеннях Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 06 листопада 2013 року (справа № 21-389а13), а також Верховного Суду, зокрема, у постанові від 31 січня 2018 року (справа № 809/4017/13-а).

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами, необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду щодо визнання незаконним звільнення позивача, у апелянта-відповідача виник обов`язок щодо відновлення становища позивача до такого незаконного звільнення, в тому числі, щодо вирішення питання про виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а позивач, у разі не виконання такого обов`язку, набув права на звернення до суду із заявленим позовом без обмеження будь-яким строком.

Поряд з цим, вирішуючи справу, судом першої інстанції помилково не враховано, що обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Іншого порядку для обчислення виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не передбачено.

За таких обставин, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню наведений Порядок.

Проте, суд першої інстанції при вирішенні справи помилково не застосував положення зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати, не визначив суму виплат, що підлягає виплаті позивачу за час вимушеного прогулу.

Доводи позивача та суду першої інстанції, що у спірному випадку відповідач підлягає саме зобов`язанню нарахувати та виплати позивачу усі види грошового забезпечення, в тому числі, одноразові види грошового забезпечення, матеріальні допомоги, а також матеріальне забезпечення: речове майно, продовольчий пайок, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доходячи наведених висновків останні дійшли без урахування Порядку обчислення середньої заробітної плати, за яким на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку його заробітку за останні два місяці.

Так, за правилами п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що згідно наказу Міністра оборони України від 27.03.2004 року № 178, який скасовано рішенням суду, що набрало законної сили, а також наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 від 28.04.2004 року № 93, який виданий на підставі наведеного наказу, позивача звільнено з військової служби та з 01.05.2004 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, грошове забезпечення виплачено по 30.04.2004 року.

Таким чином, останні 2 календарних місяці, що передують звільненню, є березень-квітень 2004 року (43 робочих дня).

Згідно наявних в матеріалах справи грошового атестату та довідки Військової частини НОМЕР_2 від 30.08.2004 року № 70, позивач у вказаний період отримував грошове забезпечення у загальному розмірі 1412,75 грн. щомісячно.

Тобто, середньоденний заробіток позивача складає 65,71 грн.

На виконання рішення суду щодо визнання незаконним звільнення позивача, згідно наказів Міністра оборони України від 26.12.2005 року № 833 та Командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2006 року № 18, позивача зараховано в списки особового складу частини, на всі види забезпечення та допущено до тимчасового виконання вакантної посади льотчика штурмана вертольоту вертолітної ланки з 30.01.2006 року.

Таким чином, вимушеним прогулом позивача є період з 01.05.2004 року по 29.01.2006 року (438 робочих дня).

Таким чином, враховуючи, що кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача з дати звільнення по дату поновлення позивача на посаді складає 438 дня, колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток у сумі 28780,98 грн.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 : нарахувати та виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року, нарахувати та виплатити одноразову грошову винагороду за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну в розмірі двох місячних окладів грошового утримання: за 2004 рік доплата, за 2005 року в повному розмірі, нарахувати та виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік, нарахувати та виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання, нарахувати та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік, нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення, нарахувати та видати належні предмети речового майна згідно норм забезпечення за період: 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року, нарахувати та видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою № 2 - льотною з 1 травня 2004 року по 29 січня 2006 року підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 28780,98 грн.

Що стосується вимог позивача про нарахування та виплату компенсації частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків їх виплати колегія суддів зазначає наступне.

Так, як встановлено судом, на виконання рішення суду щодо визнання незаконним звільнення позивача, згідно наказів Міністра оборони України від 26.12.2005 року № 833 та Командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.01.2006 року № 18, позивача зараховано в списки особового складу частини, на всі види забезпечення та допущено до тимчасового виконання вакантної посади льотчика штурмана вертольоту вертолітної ланки з 30.01.2006 року, проте із вказаного періоду та до теперішнього часу позивачу не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2004 року по 29.01.2006 року.

Згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно змісту статті 6 визначається, що компенсацію виплачують за рахунок: власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

У відповідності до вимог п. 2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

З наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів.

При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Така позиція відповідає висновкам Верховного Суду України викладених у постановах від 18 листопада 2014 року у справі № 21-518а14, від 11 липня 2017 року у справі № 21-2003а16, Верховного Суду у постановах від 06 лютого 2018 року у справі № 681/423/15-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 522/5664/17, від 21 червня 2018 року у справі 523/1124/17.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати донарахованої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягав виплаті 30.01.2006 року та не виплачений по теперішній час.

Також вирішуючи спірне питання у вказаній частині вимог колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає, що відповідач підлягає зобов`язанню нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати донарахованої пенсії. Поряд з цим, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для визначення конкретного розміру такої компенсації, оскільки обов`язок щодо обрахунку розміру компенсації покладається на відповідача та у спірних правовідносинах останній підлягає зобов`язанню здійснити такий обрахунок, та виплату позивачу нарахованої компенсації.

Поряд з цим, колегія суддів вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача період служби з 1 січня 2004 року по 25 грудня 2005 року зарахувати за пільговою вислугою років - один місяць служби за два місяці служби: 1 рік 7 місяців 25 днів за 3 роки 3 місяці 20 днів, оскільки норми та положення ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на які посилається позивач, як на підставу для задоволення заявлених вимог, не були чинні на час звільнення позивача та поновлення на посаді.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, судове рішення скасуванню із прийняттям нового рішення про часткове задоволення заявленого позову.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача Міністерства оборони України, про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) середній заробіток за період з 01.05.2004 року по 29.01.2006 року в сумі 28780,98 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 з 30.01.2006 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 донарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.05.2004 року по 29.01.2006 року в сумі 28780,98 грн. відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2010 року № 159.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верхового Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 18.02.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька