Справа № 208/3325/17(2а/208/217/17)
Суддя: Шальєва В.А.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 208/3325/17(2а/208/217/17)

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Шальєвої В.А.

суддів: Білак С.В., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 р. (суддя Похваліта С.М.) в справі № 208/3325/17 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з адміністративним позовом до Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області (далі - УПФУ) про визнання протиправним рішення № 48 від 10.03.2017 р. про відмову у поновленні виплати пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1; зобов'язання взяти на облік, витребувати електронну пенсійну справу, перерахувати та поновити виплату пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 з 07.10.2009 р. як шахтарю, але не менш як три розміри прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, із застосування всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат як непрацюючому пенсіонеру, учаснику війни та дитині війни, передбачених чинним пенсійним законодавством.

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08.02.2018 р. здійснена заміна первісного відповідача Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 р. в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує на неврахування судом першої інстанції невідповідності окремих положень Порядку № 22-1 приписам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно, застосуванню в цьому випадку підлягають саме приписи Закону. Апелянт зазначає, що відсутність пенсійної справи не може бути підставою для відмови у поновленні пенсії, при цьому посилається на судові рішення Вищого адміністративного суду України. На думку апелянта, судом першої інстанції не враховано постанову правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 р. № 25-1, положеннями якої передбачено, що із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01.08.2016 р. можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів, тому вважає, що у позивача є право обирати будь-який зручний територіальний орган.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.

Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв'язку з відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач отримував пенсію за віком, перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Шахтарську.

В квітні 2000 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі. З цього часу позивачу припинено виплату пенсії на підставі статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

09 березня 2017 р. позивач через представника звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати та перерахунок пенсії за віком, надавши копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, картки платника податків, копії трудової книжки.

Рішенням № 48 комісії по розгляду звернень громадян Кам`янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 10.03.2017 р. відмовлено позивачу у поновленні виплати пенсії на підставі заяви, наданої представником за довіреністю ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що заява поновлення пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію.

Оскільки представник позивача звернувся за поновленням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. 1.5 Порядку № 22-1, тобто не до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, позивач не перебував на обліку саме в Камянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, позивачем особисто не надавалась заява про поновлення виплати пенсії, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Суд вважає такий висновок обґрунтованим, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що з січня 1980 р. ОСОБА_3 призначена пенсія за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення. Позивач перебував на обліку в органі соціального забезпечення м. Шахтарська Донецької області (а.с. 7). Позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль у 2000 році, взятий на консульський облік в посольстві України в Ізраїлі 11.01.2006 р. (а.с. 17зв). Термін дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон продовжено до 14.01.2018 р.

Як стверджує позивач, йому припинено виплату пенсії у зв'язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання.

09.03.2017 р. позивач через представника за довіреністю звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати та перерахунок пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 1 як шахтарю, надавши нотаріально завірені копії довіреності, паспорта, пенсійного посвідчення, картки платника податків, копії трудової книжки, копії посвідчення учасника війни, копію посвідчення нагородження знаком «Шахтарська слава» ІІІ ступеню, копію посвідчення нагородження медаллю « 50 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941-1945 років», копію посвідчення нагородження медаллю «Ветеран праці», заяву про перерахунок пенсійних виплат на банківський рахунок, копію паспорту представника (а.с. 7).

Рішенням № 48 комісії по розгляду звернень громадян Камянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області від 10.0312.2017 р. відмовлено ОСОБА_3 у поновленні виплати пенсії на підставі заяви від 09.03.2017 р., наданої представником за довіреністю ОСОБА_2, у зв'язку з тим, що заява про поновлення виплати пенсії подана не за місцем реєстрації; заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію; відповідно до п. 2.9 Порядку надання документів «за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування (а.с. 4).

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Отже, враховуючи викладене, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону №1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009 р.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону й з цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 19.05.2015р. у справі №21-168а15.

Проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Частиною п'ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 1.5 Порядку № 22-1 у зазначеній редакції визначено, що заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім'ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Відповідно до п. 2.8 Порядку № 22-1 поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

У випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати:

1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення;

2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців другого і третього підпункту 3 пункту 2.1 цього розділу;

3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

При переведенні на пенсію по інвалідності з іншого виду пенсії орган, що призначає пенсію, додає до пенсійної справи виписку з акта огляду МСЕК про встановлення або зміну групи інвалідності.

Особи, які одержували пенсію від інших органів і звертаються до органів, що призначають пенсію, надають документ, що підтверджує розмір пенсії, строки її виплати та дату зняття з обліку за попереднім місцем отримання.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначено вище, судом встановлено, що позивач до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю перебував на обліку в органі соціального забезпечення м. Шахтарська Донецької області.

В Камянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області позивач не перебував на обліку як пенсіонер.

За змістом ст. 49 Закону № 1058 та п. 2.8 Порядку № 22-1 обов'язковою умовою для поновлення виплати пенсії є наявність у пенсійного органу пенсійної справи особи.

В спірному випадку у відповідача відсутня пенсійна справа позивача.

Відповідно до п. 4.12 Порядку № 22-1 при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове місце проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера.

При цьому, за змістом абз. 4 п. 1.5 Порядку № 22-1 заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Позивачем особисто не подавалась заява про запит пенсійної справи.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу Пенсійного фонду в установленому порядку.

Відповідач як територіальний орган Пенсійного фонду України як орган державної влади в силу вимог частини 2 статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки представник позивача звернувся за поновленням пенсії до територіального органу Пенсійного фонду з порушенням п. п. 1.1 та 1.5 Порядку № 22-1, тобто не до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, позивач не перебувала на обліку саме в Камянському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Дніпропетровської області, позивачем особисто не надавалась заява про витребування пенсійної справи, а відтак, відповідач не мав підстав для поновлення виплати пенсії, тому є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 р. в справі № 425/1867/16-а.

Суд вважає безпідставним посилання апелянта на наявність дискримінації по відношенню до позивача як особи, яка перемістилась з непідконтрольній Україні території, оскільки позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи, він не переміщувався з непідконтрольній Україні території, а ще в 2000 році виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

У зв'язку із зазначеним судом не встановлено підстав для поновлення виплати пенсії позивачу саме Кам'янським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області.

Доводи апелянта про неврахування судом першої інстанції невідповідності окремих положень Порядку № 22-1 приписам Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку з чим застосуванню в цьому випадку підлягає саме приписи Закону.

Як вказано вище, частиною 1 статті 44 Закону № 1058-IV встановлено, що порядок звернення до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі визначається саме правлінням Пенсійного фонду.

Закон № 1058-IV не регулює порядок звернення за призначенням пенсії.

На виконання статті 44 Закону № 1058-IV правлінням Пенсійного фонду розроблено та прийнято Порядок № 22-1.

Судом не встановлено невідповідності положень цього Порядку приписами Закону № 1058-IV, відповідно, зазначені доводи апелянта є необґрунтованими.

Стосовно зазначення апелянтом про неврахування судом першої інстанції постанови правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 р. № 25-1, положеннями якої передбачено, що із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з 01.08.2016 р. можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів, тому вважає, що у позивача є право обирати будь-який зручний територіальний орган, суд вказує на таке.

Дійсно, постановою правління Пенсійного фонду України від 14.12.2015 р. № 25-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28.12.2015 р. за № 1645/28090, установлено, що Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року № 13-1), застосовується з урахуванням того, що:

із заявами про призначення пенсії до управлінь Пенсійного фонду України у Вінницькій, Донецькій, Київській та Херсонській областях, починаючи з 01 січня 2016 року; в Запорізькій, Кіровоградській, Миколаївській, Черкаській, Чернівецькій, Хмельницькій областях та у м. Києві - з 01 червня 2016 року; у Дніпропетровській, Закарпатській, Івано-Франківській, Луганській, Львівській, Полтавській, Тернопільській та Харківській областях - з 01 липня 2016 року; у Волинській, Житомирській, Одеській, Рівненській, Сумській та Чернігівській областях - з 01 серпня 2016 року, можуть звертатися особи, які проживають (зареєстровані) в цих адміністративно-територіальних одиницях, незалежно від території обслуговування таких органів;

заява та інші подані документи скануються зазначеними органами із використанням технічних засобів, засвідчуються електронним цифровим підписом та зберігаються в електронній пенсійній справі як копії документів, на підставі яких призначено пенсію.

Тобто, цим порядком передбачено право осіб, які проживають (зареєстровані), зокрема, в межах Дніпропетровської області, звертатися із заявами про призначення пенсії до територіальних управлінь Пенсійного фонду, незалежно від території обслуговування таких органів.

Як зазначено вище, позивач не проживав та не був зареєстрований в межах Дніпропетровської області, відповідно, не мав підстав для звернення до територіального органу Пенсійного фонду Дніпропетровської області.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Оскільки предметом позову в цій справі є дії (рішення) суб'єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України в редакції, яка діє з 15.12.2017 р. та підлягає застосуванню судом апеляційної інстанції відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 р. в справі № 208/3325/17 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10.10.2018 р. в справі № 208/3325/17 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 18.02.2019 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 18.02.2019 р.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва

суддя С.В. Білак

суддя І.В. Юрко