Справа № 802/74/15-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/74/15-а

Головуючий у 1-й інстанції:Альчук М.П.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

12 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М.

за участю: секретаря судового засідання:Черняк А.В.

позивача: ОСОБА_3

представника позивача: ОСОБА_4

представника відповідача: Дмитрук Ю.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькі області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькі області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність УМВС у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск з 05,12.2005 до роботи з державною таємницею та встановлення щомісячної надбавки з 05.12.2005 за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу;

-стягнути з УМВС у Вінницькій області суму невиплаченої надбавки 2005 за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05.12.2005 по травень 2007 в розмірі 294,97 грн.;

-зобов'язати УМВС у Вінницькій області внести до грошового атестату щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05.12.2005 по травень 2007 в розмірі 15% посадового окладу і провести розрахунок грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні з урахуванням даної надбавки;

-зобов'язати УМВС у Вінницькій області видати довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки із урахуванням 15% посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень в період з 05.12.2005 по травень 2007.

12.05.2015 позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, а саме: стягнути з відповідача надбавку за роботу в умовах режимних обмежень в період з 05.12.2005 по травень 2007 в розмірі 628,58 грн. з урахуванням індексу інфляції та витрати на правову допомогу-3500 грн., а всього 4128,58 грн.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2015 провадження по справі в частині позовних вимог щодо зобов'язання відповідача внести до грошового атестату ОСОБА_3 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 по травень 2007 в розмірі 15% від посадового окладу ОСОБА_3, провівши розрахунок грошового забезпечення та грошової допомоги при звільненні, з урахуванням даної надбавки закрито.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалою Вищого адмінстративного суду України від 15 грудня 2015 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2015 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2015 року скасовано і направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено:

-визнано протиправною бездіяльність УМВС України у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_3 з 05 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та встановлення з 05.12.2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу;

-зобов'язано Ліквідаційну комісію УМВС України у Вінницькій області провести розрахунок та виплату ОСОБА_3 невиплаченої надбавки за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу з урахуванням індексу інфляції та грошової допомоги при звільненні з урахуванням відповідної надбавки;

-зобов'язано Ліквідаційну комісію УМВС України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_3 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу;

-зобов'язано Ліквідаційну комісію УМВС України у Вінницькій області видати ОСОБА_3 довідку про додаткові види грошового забезпечення за 2005-2007 роки з урахування 15% надбавки від його посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень у період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року;

-стягнуто на користь ОСОБА_3 14200 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань УМВС України у Вінницькій області.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з'ясування обставин справи і, як наслідок, невірного її вирішення, просить рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що позивачем пропущено строк, звернення до суду, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

При цьому апелянт посилається на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2015 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3

Також, на думку апелянта, 12.07.2010 року Ленінським районним судом м.Вінниці, вже винесено рішення по справі, у якій позивачем заявлялись аналогічні позовні вимоги.

Стосовно суті позову, скаржник вказує на те, що на момент прийняття рішення суду першої інстанції, відсутні будь-які докази постійної роботи ОСОБА_3 з відомостями, що становлять державну таємницю, а також не виносився наказ про встановлення надбавки за роботу в умовах режимних обмежень на посаді оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій сфері та банківських системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності УДСБЕЗ УМВС. Станом на 28.02.2014 року посадові обов'язки ОСОБА_3 знищено.

Крім того, відповідач не погоджується з розміром витрат на професійну правову допомогу в сумі 14200 грн.

03.01.2019 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого аналоргічні тим, що викладені в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просить її задовольнити. В свою чергу, позивач та його представник заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 з листопада 1992 року до червня 2007 року перебував на службі в органах внутрішніх справ України.

Наказом УМВС України у Вінницькій області №132о/с від 05.12.2005 року позивача призначено на посаду оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України у Вінницькій області. Дана посада передбачає необхідність роботи із секретною інформацією.

З 05.12.2005 року і до дня звільнення ОСОБА_3 зі служби надбавка за роботу в умовах режимних обмежень останньому не виплачувалась, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки з доказів, наданих позивачем встановлено, що посада, на якій останній працював з 05.12.2005 року по травень 2007 року, передбачала допуск до роботи з державною таємницею. В свою чергу, відповідачем не доведено, що в спірний період позивач не виконував роботи в умовах режимних обмежень та не мав права на надбавку за роботу з державною таємницею в розмірі 15%.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, пов'язані з віднесенням інформації до державної таємниці, засекречуванням, розсекречуванням її матеріальних носіїв та охороною державної таємниці з метою захисту національної безпеки України регулює Закон України № 3855-ХІІ від 21.01.1994 року "Про державну таємницю" (далі - Закон № 3855-ХІІ).

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про державну таємницю" передбачено, що залежно від ступеня секретності інформації встановлюються такі форми допуску до державної таємниці: форма 1 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно"; форма 2 - для роботи з секретною інформацією, що має ступені секретності "цілком таємно" та "таємно"; форма 3 - для роботи з секретною інформацією, що має ступінь секретності "таємно", а також такі терміни дії допусків: для форми 1 - 5 років; для форми 2 - 10 років; для форми 3 - 15 років.

Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України "Про державну таємницю" допуск до державної таємниці із ступенями секретності "особливої важливості", "цілком таємно" та "таємно" надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-дослідної діяльності або навчання, наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи або організації, де працює, перебуває на службі чи навчається громадянин.

Частиною 4 ст. 22 Закону України "Про державну таємницю" встановлено, що допуск до державної таємниці керівникові органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації надається наказом чи письмовим розпорядженням посадової особи, що призначає його на посаду, а у разі, коли орган державної влади, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація не підпорядкована іншому органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємству, установі, організації або не належить до сфери їх управління, допуск до державної таємниці надається зазначеному керівникові наказом чи письмовим розпорядженням керівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, яка є замовником робіт, пов'язаних з державною таємницею. Керівникам центральних органів виконавчої влади, які призначаються на посаду Кабінетом Міністрів України, допуск до державної таємниці надається розпорядженням Кабінету Міністрів України.

Надання допуску передбачає: визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією; перевірку громадянина у зв'язку з допуском до державної таємниці; взяття громадянином на себе письмового зобов'язання щодо збереження державної таємниці, яка буде йому довірена; одержання у письмовій формі згоди громадянина на передбачені законом обмеження прав у зв'язку з його допуском до державної таємниці; ознайомлення громадянина з мірою відповідальності за порушення законодавства про державну таємницю (ч. 7 ст. 22 Закону № 3855-ХІІ).

Переоформлення громадянам допуску до державної таємниці здійснюється: у разі закінчення терміну дії допуску до державної таємниці за необхідності подальшої роботи з секретною інформацією; у разі потреби підвищення громадянину форми допуску за необхідності роботи з секретною інформацією вищого ступеня секретності; у разі необхідності проведення додаткової перевірки, пов'язаної з можливим виникненням обставин, передбачених пунктами 2 і 4 частини першої та частиною другою статті 23 цього Закону (ч. 1 ст. 26 Закону № 3855-ХІІ).

За вимогами частини 2 цієї статті, скасування раніше наданого допуску до державної таємниці можливе у разі виникнення або виявлення обставин, передбачених статтею 23 цього Закону, а також після припинення громадянином діяльності, у зв'язку з якою йому було надано допуск, втрати громадянства України чи визнання його недієздатним.

Частиною 5 ст. 26 Закону України "Про державну таємницю" регламентовано, що громадянина, якому скасовано допуск до державної таємниці, якщо виконання трудових чи службових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці, а переміщення на інше робоче місце чи іншу посаду неможливе, може бути в передбаченому законодавством порядку переведено на іншу роботу або службу, не пов'язану з державною таємницею, чи звільнено. Порядок надання, переоформлення та скасування громадянам допуску до державної таємниці встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про державну таємницю" у разі коли за умовами своєї професійної діяльності громадянин постійно працює з відомостями, що становлять державну таємницю, йому повинна надаватися відповідна компенсація за роботу в умовах режимних обмежень, види, розміри та порядок надання якої встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Види, розміри і порядок надання компенсації працівникам органів законодавчої, виконавчої та судової влади, органів прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, які за умовами своєї професійної діяльності постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю (далі - особи, які працюють в умовах режимних обмежень), визначає Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. N 414 (далі - Положення № 414).

У п. 2 Положення № 414 зазначено, що особам, які працюють в умовах режимних обмежень, установлюється надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "особливої важливості", - 20 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "цілком таємно", - 15 відсотків; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "таємно", - 10 відсотків.

Згідно п. 5 Положення № 414 такими, що постійно працюють з відомостями, що становлять державну таємницю, вважаються особи, які за своїми функціональними обов'язками або на час виконання робіт згідно з укладеними договорами займаються розробленням, виготовленням, обліком, зберіганням, використанням документів, виробів та інших матеріальних носіїв державної таємниці, приймають рішення з цих питань або здійснюють постійний контроль за станом захисту державної таємниці.

П. 6 Положення № 414 регламентовано, що персональний склад осіб, які працюють в умовах режимних обмежень, та розмір надбавки визначаються керівником відповідного органу законодавчої, виконавчої та судової влади, органу прокуратури, інших органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, де працюють ці особи.

Надбавка до посадових окладів (тарифних ставок) виплачується лише за наявності дозволу на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, наданого відповідно до законодавства про державну таємницю.

Умови, за яких державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації можуть отримати дозвіл на провадження діяльності, пов'язаної з державною таємницею, встановлено у статті 20 Закону № 3855-ХІІ.

Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що надання допуску до державної таємниці, передбачає визначення необхідності роботи громадянина із секретною інформацією. Зокрема, така необхідність виникає, якщо виконання службових/посадових обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Тобто, якщо обсяг функціональних обов'язків за певною посадою, зокрема в державному органі, передбачає, що під час їх виконання в особи виникне чи може виникнути необхідність доступу до державної таємниці (як-от ознайомлення з документами та/чи іншими матеріальними носіями інформації, засекреченими у встановленому законодавством порядку), така особа з огляду на таку службову необхідність повинна отримати у встановленому порядку допуск до державної таємниці відповідної форми, яка відповідно до статті 22 Закону України "Про державну таємницю" залежить від ступеня секретності.

Відсутність у посадової особи допуску до державної таємниці (встановленої форми) унеможливлює виконання нею посадових обов'язків, відтак і саме перебування на посаді, яка за обсягом покладених на неї завдань вимагає доступу до державної таємниці і умовою призначення на яку (перебування на якій) є наявність/необхідність оформлення допуску до державної таємниці.

Робота в умовах режимних обмежень покладає на особу, якій у встановленому порядку надано допуск до державної таємниці встановленої форми, певні зобов'язання та обмеження. Якщо така робота зумовлена виконанням професійних обов'язків (зокрема за відповідною посадою у державному органі), це означає, що в умовах режимних обмежень особа працює постійно, у зв'язку з чим у неї відповідно до статті 30 Закону № 3855-ХІІ виникає право на отримання компенсації.

За змістом пункту 2 Положення, компенсація надається у виді надбавок до посадових окладів (тарифних ставок) у відсотковому відношенні, розмір якого залежить від ступеня секретності інформації, до якої оформлено допуск. Зокрема, за допуск до відомостей та їх носіїв, що мають ступінь секретності "цілком таємно" встановлюється п'ятнадцятивідсоткова надбавка.

Виплата надбавки у відповідному розмірі до посадового окладу особі, яка працює в умовах режимних обмежень, здійснюється на підставі наказу керівника відповідного органу, у якому особа працює/проходить службу. Водночас умови, за яких особа має право на отримання такої надбавки, а також її розмір визначають Закон № 3855-ХІІ та прийняте урядом на його виконання Положення № 414.

Проаналізувавши викладені норми законодавства, якими регламентовано порядок роботи з державною таємницею колегія суддів дійшла висновку, що положення статті 30 Закону № 3855-ХІІ, пунктів 2, 5 Положення слід розуміти так, що необхідною умовою отримання компенсації у зв'язку з виконанням робіт, які передбачають доступ до державної таємниці, є наявність в особи допуску до державної таємниці (на підставі якого надається доступ до державної таємниці), а також виконання робіт/завдань та/або посадових обов'язків, які вимагають доступу до державної таємниці чи з огляду на поставлені завдання передбачають виникнення необхідності у такому доступі.

Якщо особа отримала у встановленому порядку допуск до державної таємниці, працює, зокрема, в державному органі, і характер умов її праці, з огляду на займану посаду, передбачає режимні обмеження, пов'язані з допуском до державної таємниці, керівник відповідного органу зобов'язаний призначити їй надбавку у розмірі, визначеному Положенням №414, про що видати відповідний розпорядчий документ.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 під час проходження служби в органах внутрішніх справ наказом УМВС України у Вінницькій області № 247 від 12.07.2000 року "Про надання допуску до державної таємниці" допущено до роботи з інформацією, що має ступінь секретності "Цілком таємно" і "Таємно" за формою № 2.

Однак, з 05.12.2005 року і до дня звільнення позивача зі служби надбавка за роботу в умовах режимних обмежень останньому не встановлювалась, не нараховувалась та не виплачувалась, що підтверджується листом УМВС України у Вінницькій області від 19.11.2010 року № 80/13418-К-105, довідками про додаткові види грошового забезпечення ОСОБА_3

Так, судом першої інстанції, на виконання вимог постанови Верховного Суду від 25.04.2018 року у даній справі, витребувано з Ліквідаційної комісії УМВС України у Вінницькій області посадові обов'язки оперуповноваженого ВДСБЕЗ УМВС України у Вінницькій області капітана міліції ОСОБА_3 з власноручним підписом останнього про ознайомлення з ними або відомості про їх знищення; інформацію щодо наявності акту прийому-передачі таємних документів ОСОБА_3 після звільнення зі служби в ОВС або наявність інших відомостей про роботу ОСОБА_3 з документами, що містять державну таємницю; відомості щодо скасування допуску до державної таємниці ОСОБА_3, наданому відповідно до наказу УМВС України у Вінницькій області № 247 від 09.07.2000 "Про надання допуску до державної таємниці".

Однак, в доповідній записці члена ліквідаційної комісії УМВС - начальника архівного сектору ВРТЗІ ГУНП у Вінницькій області від 21.08.2018 року зазначено, що на тимчасовому відповідальному зберіганні в архівному секторі ВРТЗІ ГУНП у Вінницькій області перебуває наказ УМВС України у Вінницькій області №315 від 15.06.2007, який містить відомості про скасування громадянину ОСОБА_3 допуску та доступу до державної таємниці у зв'язку зі звільненням з органів внутрішніх справ. Крім того, зазначено, що посадові обов'язки оперуповноваженого ВДСБЕЗ УМВС України у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3, акт прийому-передачі таємних документів ОСОБА_3 після звільнення зі служби в ОВС або інші відомості про роботу останнього з документами, що містять державну таємницю, на тимчасовому відповідальному зберіганні в архівному секторі ВРТЗІ ГУНП у Вінницькій області не перебувають. Відповідно до Переліку типових документів, що створюються під час діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого Наказом МЮУ від 12.04.2012 №578/5, строк зберігання пocaдoвих обов'язків становить 5 років (ст. 43 ТП), актів приймання-передавання - 3 роки.

Отже, станом на даний час посадові обов'язки оперуповноваженого ВДСБЕЗ УМВС України у Вінницькій області капітана поліції ОСОБА_3, акт прийому-передачі ним таємних документів після звільнення зі служби в ОВС або інші відомості про роботу останнього з документами, що містять державну таємницю, знищені.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи, наказом УМВС України у Вінницькій області №132о/с від 05.12.2005 року позивача призначено на посаду оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України у Вінницькій області.

Вказане підтверджується листом УМВС у Вінницькій області № 1/К-193 від 20.09.2007.

Згідно довідки ГУ МВС України у Вінницькій області №3/4367 від 12.10.2010 ОСОБА_3 з 2000 працював в УДСБЕЗ. в провадженні якого знаходились оперативні обліки і таємна документація згідно Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність".

Відповідно до листа УМВС України у Вінницькій області від 20.09.2007 року №1/К-193 посада оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України у Вінницькій області, яку займав позивач, передбачає необхідність роботи із секретною інформацією. У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 414 від 15.06.1994 року, ст. 29 Закону України "Про державну таємницю" посада передбачає відсоткову надбавку за формою № 2 в розмірі 15%

Таким чином, посада оперуповноваженого відділення боротьби зі злочинністю в кредитно-фінансовій та банківській системах, сфері зовнішньоекономічної діяльності відділу державної служби боротьби з економічною злочинністю УМВС України у Вінницькій області, на яку позивач був призначений з 05.12.2005 року, передбачає роботу в умовах режимних обмежень, та виплату надбавки у розмірі 15%.

При цьому, доступ до державної таємниці ОСОБА_3 скасовано 15.06.2007 року згідно наказу №315, у зв'язку зі звільненням позивача з органів внутрішніх справ.

Крім того, згідно пояснень представника відповідача, наданих під час апеляційного розгляду справи, остання не заперечувала, що робота позивача у спірний період, передбачала доступ до державної таємниці, а також те, що у вказаний період ОСОБА_3 працював з інформацією, що має ступінь секретності "Цілком таємно" і "Таємно" за формою № 2, однак зауважила, що сама робота в умовах режимних обмежень не дає права на отримання відповідної надбавки. Встановлення такої надбавки є правом начальника.

З огляду на зазначене, позивач, займаючи посаду, яка передбачає роботу в умовах режимних обмежень до 13.06.2007 року включно, мав право на надбавку у розмірі 15%.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність УМВС України у Вінницькій області щодо невидання наказу про допуск ОСОБА_3 з 05 грудня 2005 року до роботи з державною таємницею та невстановлення з 05.12.2005 року щомісячної надбавки за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15% посадового окладу ОСОБА_3 є протиправною.

Водночас, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції про зобов'язання Ліквідаційну комісію УМВУС України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_3 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.05.2015 провадження по справі в цій частині позовних вимог, закрито.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів вказує на таке.

Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

У рішеннях Конституційного Суду України від 15.10.2013 №8-рп/2013, №9-рп/2013, які стосуються офіційного тлумачення положень частини 2 статті 233 КЗпП України, зазначено, що під заробітною платою, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Перебування особи на службі в ОВС є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю. Тому, при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення працівника до суду для вирішення трудового спору необхідно керуватися положеннями статті 233 КЗпП України.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 липня 2018 року у справі №806/2109/17.

Колегія суддів вважає безпідставним і посилання відповідача на рішення Ленінського районного суду м.Вінниці від 12.07.2010 року, оскільки з дослідженого колегією суддів рішення встановлено, що в останньому відповідачем є орган пенсійного фонду, а предметом позову-перерахунок пенсії з врахуванням спірної надбавки, тоді як у даній справі спір стосується бездіяльності посадових осіб УМВС України у Вінницькій області щодо невиплати цієї надбавки.

Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі по 14200 грн., колегія суддів вказує на таке.

Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

За змістом частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу вищезазначених правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов'язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі 826/856/18 (адміністративне провадження К/9901/57401/18).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п'ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов'язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов'язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов'язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов'язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, на підтвердження суми понесенених судових витрат на правничу допомогу, позивачем надано: договори про надання правової допомоги, укладені з адвокатом ОСОБА_4від 10.01.2015, від 07.07.2018, від 17.02.2015, від 26.11.2018, акт приймання-передачі юридичних (адвокатських) послуг від 29.01.2019, розрахунок правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.2011 № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (чинного до 03.10.2017) розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як встановлено з наявного в матеріалах справи розрахунку та пояснень, наданих представником позивача, в 2015 році у розгляді справи в суді першої інстанції в судових засідання остання брала участь-4 год. При цьому, правнича допомога оцінена в 2000 грн., тоді як така допомога в 2015 не може перевищувати 487,20 грн. за годину, як ствердила адвокат в апеляційній інстанції.

Складання позову та апеляційної скарги ОСОБА_4 визначено в 2000 грн., а участь у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, яке продовжувалось 28 хвилин-1500 грн.

Витрати за участь у справі в 2018 році в судах першої та апеляційної інстанції, представником позивача оцінено в 10 000 грн., на підставі договору про правову допомогу.

В акті приймання-передачі юридичних послуг, також вказано що за складання касаційної скарги та заяви до Верховного Суду України, надано правничу допомогу на суму 2200 грн., однак в договорах, наданих адвокатом, не передбачено надання послуг в судах касаційної інстанції.

Отже, позивачем не в повному обсязі надано докази обгрунтування понесених витрат на правничу допомогу, а тому колегія суддів приходить до висновку, що слід визначити суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, однак з помилковим застосуванням норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що слід частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькі області задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькі області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії скасувати в частині зобов'язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області внести до грошового атестату ОСОБА_3 щомісячну надбавку за роботу в умовах режимних обмежень за період з 05 грудня 2005 року по 13 червня 2007 року в розмірі 15% від його посадового окладу та стягнення на користь ОСОБА_3 14200 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

Прийняти в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу нову постанову, якою стягнути на користь ОСОБА_3 9000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області (21050, м. Вінниця, вул. Театральна, 10, ).

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 лютого 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.