Справа № 826/859/17
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/859/17 Суддя першої інстанції: Федорчук А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України на прийняте у порядку письмового провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом Благодійного фонду Дніпровського району міста Києва «Київський еколого-культурний центр» до Міністерства аграрної політики та продовольства України, третя особа - Державне агентство лісового господарства України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року Благодійний фонд Дніпровського району міста Києва «Київський еколого-культурний центр» (далі - Позивач, Благодійний фонд «Київський еколого-культурний центр») звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - Відповідач, Мінагрополітики України) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства аграрної політики та продовольства України, пов'язану з відмовою усунути протиріччя та привести у відповідність до частини 5 статті 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» від 22.02.2000 року №1478-ІІІ Інструкції про селекційний відстріл мисливських тварин, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.02.2014 року №57 (у т. ч., але не виключно її пунктів 3.2 та 4.1) щодо встановлення заборони селекційного відстрілу тварин у природних заповідниках, а також заборони проведення селекційного відстрілу тварин іншим мисливцем у присутності особи, яка має дозвіл на селекційний відстріл;

- поновлення порушених прав та інтересів Благодійної організації «Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» шляхом зобов'язання Міністерства аграрної політики та продовольства України в межах своїх повноважень усунути протиріччя та привести у відповідність до частини 5 статті 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» від 22.02.2000 року №1478-ІІІ Інструкції про селекційний відстріл мисливських тварин, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.02.2014 року №57 (у т. ч., але не виключно її пунктів 3.2 та 4.1) щодо встановлення заборони селекційного відстрілу тварин у природних заповідниках, а також заборони проведення селекційного відстрілу тварин іншим мисливцем у присутності особи, яка має дозвіл на селекційний відстріл.

Протокольною ухвалою суду від 15.11.2017 року залучено до участі у справі Державне агентство лісового господарства України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі - Третя особа, Держлісгосп України).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.08.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що як Закон України «Про мисливське господарство та полювання», так і Інструкція про селекційний відстріл мисливських тварин, затверджена наказом Мінагрополітики України від 07.02.2014 року №57 (далі - Інструкція №57) врегульовують порядок отримання/надання дозволу на селекційний відстріл тварин в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду. Суд наголосив, що природні заповідники безумовно є частиною природно-заповідного фонду та об'єктом охорони як національне надбання, що свідчить про наявність правових підстав для приведення положень Інструкції №57 у відповідність до ч. 5 ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання». Крім того, зауважив, що Відповідачем не заперечується наявність у нього повноважень на внесення змін до Інструкції №57. Крім іншого, суд звернув увагу, що в силу статутної діяльності Благодійний фонд «Київський еколого-культурний центр» вправі звертатися до суду із вказаним позовом.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що, покладаючи на Мінагрополітики України обов'язок вчинити дії щодо приведення Інструкції №57 у відповідність до вимог Закону України «Про мисливське господарство і полювання», суд допустив втручання у дискреційні повноваження органу державної влади. Крім того, наголошує на неврахуванні судом, що відсутній нормативно-правовий акт, який регулює селекційний відстріл тварин, крім мисливських. Зазначає, що судом залишено поза увагою, що ч. 5 ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» врегульовано заборону відстрілу тварин у природних заповідниках, у той час як ч. ч. 1-4 ст. 32 вказаного Закону передбачено селекційний та діагностичний відстріл виключно мисливських тварин. Наголошує, що Інструкція №57 не регулює відносини щодо селекційного відстрілу мисливських тварин та його заборону у природних заповідниках, а лише встановлює порядок надання/отримання дозволів на території угідь природно-заповідного фонду, на яких дозволено такий відстріл чи мисливство. Стверджує, що Інструкція №57 не містить норм, що передбачають надання дозволу на проведення селекційного відстрілу тварин у присутності особи, яка має дозвіл на такий відстріл, а відтак не суперечить приписам ч. 5 ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство і полювання».

Після усунення визначених в ухвалі від 30.10.2018 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 16.01.2019 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2019 року продовжено строк розгляду справи та відкладено її розгляд на 13.02.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Благодійний фонд «Київський еколого-культурний центр» просить в її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було допущено втручання у дискреційні повноваження Відповідача, оскільки не було зобов'язано Мінагрополітики України вчинити конкретно визначені дії у виключний спосіб. Підкреслює, що Інструкція №57 регулює порядок видачі дозволів на селекційний відстріл, у тому числі у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, до яких належать природні заповідники, а законодавством встановлена можливість здійснення селекційного відстрілу тварин на певних територіях та об'єктах природно-заповідного фонду. Наголошує, що в Інструкції №57 відсутня конкретизація про те, що остання регулює відносини щодо селекційного відстрілу мисливських тварин на території природно-заповідного фонду, де це дозволено. Крім того, вказує, що Відповідачем не враховано, що мисливські тварини включаються до поняття тварини, а тому передбачена Законом України «Про мисливське господарство та полювання» стосується їх усіх.

У судовому засіданні представник Відповідача доводи апеляційної скарги підтримав з викладених у ній підстав.

Представники Позивача наполягали на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо охорони біорізноманіття», який набрав чинності 09.05.2015 року, доповнено статтю 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» частиною п'ятою такого змісту: «Забороняється селекційний відстріл тварин у природних заповідниках. Забороняється проведення селекційного відстрілу тварин іншим мисливцям у присутності особи, яка має дозвіл на селекційний відстріл».

При цьому, судом першої інстанції з пояснень Позивача було встановлено, що Інструкція №57, якою врегульований порядок отримання/надання дозволу на селекційний відстріл тварин в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, до якого належать, зокрема, природні заповідники, повинна відповідати закону та містити заборони (обмеження, виключення), встановлені ним.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що Благодійний фонд «Київський еколого-культурний центр» звернувся до Мінагрополітики України листом №1209/2016-4 від 12.09.2016 року, в якому просив привести наказ Міністерства аграрної політики України №57 від 07.02.2014 року «Про затвердження Інструкції про селекційний відстріл мисливських тварин» відповідно до норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо охорони біорізноманіття» (а.с. 27).

За результатами розгляду вказаного листа Мінагрополітики України листом №37-14-2-15/17027 від 25.10.2016 року повідомило Благодійний фонд «Київський еколого-культурний центр», що Інструкція №57 відповідає вимогам чинного законодавства України щодо проведення селекційного відстрілу користувачами мисливських угідь та не суперечить вимогам ч. 5 ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» щодо заборони проведення селекційного відстрілу тварин у природних заповідниках (а.с. 24-26). При цьому центральним органом виконавчої влади зазначено, що Закон України «Про мисливське господарство та полювання» не врегульовує правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об'єктів, оскільки це є предметом правового регулювання Закону України «Про природно-заповідний фонд України», зокрема статтями 15-16. Також, Мінагрополітики України зазначило про відсутність нормативно-правового акту, який регулює селекційний відстріл тварин (крім мисливських). На думку Відповідача, наказ №57 від 07.02.2014 року не суперечить вимогам чинного законодавства в частині заборони проведення селекційного відстрілу в природних заповідниках.

На підставі встановлених вище обставин, а також за наслідками системного аналізу приписів ст. ст. 19, 120 Конституції України, ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд», Інструкції №57, а також наказу Держкомлісгоспу України від 21.06.2001 року №56, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на невідповідність положень Інструкції №57 вимогам Закону України «Про мисливське господарство та полювання».

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності юридичних і фізичних осіб у галузі мисливського господарства та полювання, забезпечує рівні права усім користувачам мисливських угідь у взаємовідносинах з органами державної влади щодо ведення мисливського господарства, організації охорони, регулювання чисельності, використання та відтворення тваринного світу визначає Закон України «Про мисливське господарство та полювання» (далі - Закон).

Відповідно до ч. 5 ст. 32 Закону у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо охорони біорізноманіття» забороняється селекційний відстріл тварин у природних заповідниках. Забороняється проведення селекційного відстрілу тварин іншим мисливцям у присутності особи, яка має дозвіл на селекційний відстріл.

При цьому, наказом Мінагрополітики України від 07.02.2014 року №57 затверджена розроблена відповідно до статті 32 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» Інструкція про селекційний відстріл мисливських тварин.

Пунктом 1.2 розділу І Інструкції №57 визначено, що остання встановлює єдиний для усіх користувачів мисливських угідь порядок проведення селекційного відстрілу мисливських тварин, оформлення та видачі дозволів на проведення селекційного відстрілу, критерії для відбору мисливських тварин, які підлягають відстрілу.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону селекційний та вибірковий діагностичний відстріли мисливських тварин для ветеринарно-санітарної експертизи проводиться незалежно від строків мисливського сезону працівниками, уповноваженими здійснювати охорону мисливських угідь, за дозволом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, а в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду - за дозволом обласних, Київської, Севастопольської міських державних адміністрацій, за письмовою заявою користувача мисливських угідь.

За правилами 1.3 Інструкції №57 дозвіл на селекційний відстріл - документ, який засвідчує право працівника, уповноваженого здійснювати охорону мисливських угідь, на селекційний відстріл мисливських тварин (додаток 1); селекційний відстріл - вилучення із природних популяцій тварин, які мають певні відхилення у своєму розвитку від здорових тварин, з метою формування здорового, високопродуктивного маточного поголів'я, регулювання вікової та статевої структури популяцій.

Порядок видачі дозволів та бланків актів селекційного відстрілу врегульовано розділом ІІІ Інструкції №57.

Згідно п. п. 3.1-3.4 Інструкції №57 дозволи на селекційний відстріл на території мисливських угідь України (крім територій та об'єктів природно-заповідного фонду) видаються Держлісагентством України.

Дозволи на селекційний відстріл у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду видаються обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Для отримання дозволу на селекційний відстріл користувачі мисливських угідь подають до органів, зазначених у пунктах 3.1, 3.2 цього розділу, заяву із зазначенням працівників, уповноважених здійснювати охорону мисливських угідь, яким необхідно видати дозволи, але не більше двох для кожного користувача угідь.

Для отримання дозволу на селекційний відстріл у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, крім заяви, подаються висновок компетентної наукової організації (установи) про необхідність проведення селекційного відстрілу в межах ліміту та рішення науково-технічної ради природно-заповідної установи.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що положеннями Закону та приписами Інструкції №57 врегульовано порядок отримання/надання дозволу на селекційний відстріл тварин в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

При цьому колегія суддів, погоджуючись з твердженням Апелянта про те, що нормативно-правовий акт, яким регламентовано порядок селекційного відстрілу тварин загалом (окрім мисливських) відсутній, вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист тварин від жорсткого поводження» тварини - біологічні об'єкти, що відносяться до фауни: сільськогосподарські, домашні, дикі, у тому числі домашня і дика птиця, хутрові, лабораторні, зоопаркові, циркові; дикі тварини - тварини, природним середовищем існування яких є дика природа, у тому числі ті, які перебувають у неволі чи напіввільних умовах; домашні тварини - собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі.

Тобто, законодавцем під поняттям «тварини» розуміються як дикі, так і домашні тварини.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» мисливські тварини - дикі звірі та птахи, що можуть бути об'єктами полювання.

Таким чином, вживаючи у статті 32 терміни тварини та мисливські тварини, законодавцем розмежовано вказані поняття, що, у свою чергу, дає підстави стверджувати, що заборона здійснювати селекційний відстріл тварин у природних заповідниках поширюється на будь-яких тварин, у тому числі мисливських.

Викладене, на переконання судової колегії, свідчить, що визначений Інструкцією №57 порядок проведення селекційного відстрілу мисливських тварин, оформлення та видачі дозволів на проведення селекційного відстрілу регламентує є частиною правового регулювання отримання/надання дозволу на селекційний відстріл тварин, у тому числі у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Згідно ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об'єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища; штучно створені об'єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам'ятки природи, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва.

Отже, оскільки Інструкцією №57 врегульований порядок отримання/надання дозволу на селекційний відстріл тварин в межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, до якого належать природні заповідники, то положення останньої повинні відповідати вимогам Закону і повинні включати у себе заборони (обмеження, виключення), встановлені нормативно-правовим актом вищої юридичної сили.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що наказом Державного комітету лісового господарства України №56 від 21.06.2001 року затверджено Порядок проведення упорядкування мисливських угідь (далі - Порядок №56).

Розділом 4 згаданого Порядку №56 визначено категорії складності (розряди) робіт з мисливського упорядкування.

Так, установлено чотири (I, II, III, IV) категорії складності (розряди) проведення робіт з мисливського упорядкування в залежності від рівня ведення мисливського господарства та якісної оцінки мисливських угідь. За першим розрядом упорядковуються спеціалізовані мисливські господарства, які мають у своєму складі весь комплекс типів мисливських угідь, закриті і напівзакриті ландшафти яких займають понад 70 % площі, це навчально-досвідні, науково-дослідні, виробничо-досвідні мисливські господарства, об'єкти природно-заповідного фонду та господарства, що потребують поглибленого систематичного проведення робіт, інші підприємства, яким визначені непересічні завдання з ведення мисливського господарства.

Аналіз наведених норм дає підстави погодитися з позицією Окружного адміністративного суду міста Києва, що об'єкти природно-заповідного фонду можуть бути мисливськими угіддями першого розряду упорядкування.

Таким чином, оскільки згідно чинного законодавства природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання, то правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність приведення вимог Інструкції №57 у відповідність до норм чинного законодавства.

При цьому, на думку судової колегії, Окружний адміністративний суд міста Києва вірно підкреслив, що Мінагрополітики України не заперечувало проти відсутності у нього повноважень щодо можливості приведення вимог Інструкції №57 у відповідність до Закону, а лише посилалося на відсутність такої невідповідності.

Надаючи оцінку твердженню Апелянта про те, що Інструкція №57 регулює виключно відносини щодо порядку надання/отримання дозволів на територіях угідь природно-заповідного фонду, на яких дозволено такий відстріл чи мисливство, однак не містить у собі приписів щодо здійснення селекційного відстрілу чи його заборони у мисливських заповідниках, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що, в Інструкції №57 зазначено про можливість видачі дозволів на селекційний відстріл мисливських тварин у межах територій та об'єктів природно-заповідного фонду, що не узгоджується з приписами ч. 5 ст. 32 Закону, якою встановлено заборону на селекційний відстріл тварин у природних заповідниках.

Посилання Мінагрополітики України на те, що Інструкція №57 не містить норм, що передбачають надання дозволу на проведення селекційного відстрілу тварин у присутності особи, яка має дозвіл на такий відстріл, а відтак не суперечить приписам ч. 5 ст. 32 Закону України «Про мисливське господарство і полювання», колегія суддів вважає обґрунтованим, однак таке твердження не спростовує наведену вище позицію суду.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо охорони біорізноманіття», який набрав чинності 09.05.2015 року, приписано Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Судом апеляційної інстанції враховується, що у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов'язків.

Вищенаведені обставини дають об'єктивні підстави вважати правильним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та необхідність приведення положень Інструкції №57 у відповідність приписам Закону.

Твердження Апелянта про те, що Окружний адміністративний суд міста Києва допустив втручання у дискреційні повноваження Мінагрополітики України, поклавши на нього обов'язок в межах своїх повноважень усунути протиріччя та привести у відповідність до ч. 5 ст. 32 Закону Інструкції №57, колегія суддів оцінює критично з огляду на таке.

Поряд з викладеним, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про, зокрема, визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

За правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб'єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов'язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб'єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов'язок суду змусити суб'єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

З урахуванням викладеного судова колегія вважає, що покладення на Мінагрополітики України обов'язку вчинити дії шляхом приведення Інструкції №57 у відповідність до ч. 5 ст. 32 Закону без зазначення конкретно визначених способів вчинення таких не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження центрального органу виконавчої влади.

У своїй постанові від 11.12.2018 року у справі № 910/8122/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що згідно з Керівництвом здатність громадськості надавати допомогу в забезпеченні дотримання екологічного законодавства є важливою підмогою в роботі урядових органів.

Орхуська конвенція встановлює, що забезпечення дотримання екологічного законодавства - це не лише обов'язок природоохоронних органів, але й громадськості, яка також покликана відігравати цілком визначену роль. Згідно з Орхуською конвенцією сторони повинні гарантувати, щоб представники громадськості могли безпосередньо забезпечити дотримання закону в разі дій або бездіяльності як з боку приватних осіб, так і з боку державних органів. Крім того, представники громадськості можуть оскаржувати дії або бездіяльність державних органів, які порушують національне природоохоронне законодавство. Під бездіяльністю в цьому випадку розуміється нездатність здійснити чи забезпечити дотримання природоохоронного законодавства іншими державними органами або приватними суб'єктами діяльності.

Відповідно до Керівних принципів щодо забезпечення доступу до екологічної інформації та участі громадськості в процесі ухвалення рішень в галузі охорони навколишнього середовища (Софія, 23-25 жовтня 1995 року) (Софійські принципи) громадськість повинна мати доступ у міру необхідності до адміністративних і судових процедур для оскарження дій або бездіяльності приватних осіб і державних органів, які порушують положення національного законодавства, що стосується навколишнього середовища.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до статутної діяльності Благодійного фонду «Київський еколого-культурний центр», останній здійснює благодійну діяльність, спрямовану на підтримку охорони навколишнього середовища, екології, освіти та науки. Основними завданнями Позивача є сприяння розвитку природно-заповідного фонду та природоохоронної справи, охорони біорізноманіття, а також сприяння здійсненню екологічної діяльності, охорони флори та фауни, а відтак у нього наявні підстави на звернення до суду з даним позовом та відновлення прав, які виникають або можуть виникнути в межах спірних правовідносин. При цьому наявність у Позивача такого права під сумнів Відповідачем не ставилася.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства аграрної політики та продовольства України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 29 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст. ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 13» лютого 2019 року.