Справа № 826/19419/13-а
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 лютого 2019 року

Київ

справа №826/19419/13-а

адміністративне провадження №К/9901/3133/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши в попередньому судовому засіданні
касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі - ДПІ у Голосіївському районі м. Києва)
на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року (суддя Костенко Д.О.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року (колегія у складі суддів: Федотова І.В., Ісаєнко Ю.А., Оксененка О.М.)
у справі 826/19419/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Енко» (далі - ТОВ «Енко»)
доДПІ у Голосіївському районі м. Києва
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Енко» звернулося до суду з позовом до ДПІ у Голосіївському районі про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20 листопада 2013 року № та №.

Зазначили, що оскаржуваними рішеннями позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на додану вартість (далі - ПДВ) та податку на прибуток. Рішення прийняті на підставі матеріалів перевірки, якою встановлена безтоварність господарських операцій позивача та ТОВ «Стела».

Позов обґрунтований тим, що реальність відповідної угоди підтверджується первинними документами, а перевірка, на підставі якої винесені оскаржувані рішення, проведена без достатньої на те підстави. Також вказують, що можливі порушення в господарській діяльності ТОВ «Стела» не можуть біти підставою для застосування санкцій до позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, позов задоволено.

Рішення обґрунтовані тим, що реальність господарської операції між позивачем та ТОВ «Стела» підтверджується належними первинними документами, крім того, встановлено факт продажу позивачем придбаного товару іншому контрагенту.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ДПІ у Голосіївському районі м. Києва подала касаційну скаргу, де просить судові рішення скасувати, а у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що позивач не надав до перевірки первинні документи, створення яких передбачено договором з ТОВ «Стела» - довіреностей на отримання товару, транспортних документів, рахунків - фактур.

Позивач подав до суду заперечення на касаційну скаргу та просить у її задоволенні відмовити. Зазначає, що реальність спірної угоди підтверджується належними первинними документами.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 жовтня 2014 року відкрито касаційне провадження у справі.

11 січня 2018 року касаційна скарга передана на розгляд судді Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Юрченко В.П. в порядку пункту четвертого частини першої розділу 7 «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки позивача щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ТОВ "Стела" за період березень-липень 2011 року і січень, лютий 2012 року складено акт від 01 листопада 2013 року №321/1-22-07-32043003 та винесено податкові повідомлення-рішення:

- від 20 листопада 2013 року № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з ПДВ на 155 062 грн. (основний платіж - 146 082 грн, штраф - 8 980 грн);

- від 20 листопада 2013 року № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток на 174 436 грн (основний платіж - 172 891 грн, штраф - 1545 грн).

Зміст виявленого порушення полягає у тому, що правочин між позивачем і ТОВ "Стела" не створює реальних правових наслідків, тому формування валових витрат і податкового кредиту з ПДВ є неправомірним.

Зокрема, згідно з договором поставки від 10 березня 2011 року №103, укладеним між позивачем (покупець) та ТОВ "Стела" (постачальник), останнє зобов'язалося передати позивачу товар, асортимент, ціна та кількість якого вказуються у рахунках-фактурах та видаткових накладних.

На виконання договору ТОВ "Стела" виставлено, а позивачем прийнято до оплати рахунки на придбання товарів, відповідно асортименту (муфти сс-90, сс-100, сс-110, муфти з'єднувальні мпкс-40, мпкс-50, мпкс-70, затискачі клинові КЗНВ).

Поставка товарів оформлена видатковими накладними, розрахунки проводилися у безготівковій формі. Дебіторської або кредиторської заборгованості між сторонами немає.

Постачальником виписані податкові накладні на товар.

Крім цього, на підтвердження можливості фактичного постачання товарів позивач надав до суду копію висновку державної санітарно-гігієнічної експертизи від 12 вересня 2002 року №5.10/32639 про погодження Технічних умов ТУ У 31.2-1-2002 "Муфти свин-цеві з'єднувальні для силових кабелів на напругу 6 і 10 кВ", виданого на замовлення ТОВ «Стела».

Також встановлено, що придбані товари реалізовано позивачем ПАТ "Прикарпаттяобленерго", що підтверджується належними первиннмими документами.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК) визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частинами першою та другою статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У статті 198 ПК встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 ПК встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За змістом пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України (тут і далі - в редакції до 01 січня 2015 року) витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлював, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Таким чином, для віднесення витрат до податкового кредиту з ПДВ та врахування їх при обчисленні податку на прибуток такі витрати повинні бути фактично здійсненими, підтверджуватися належними первинними документами та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Верховний суд зазначає, що у спірному випадку відсутні ґрунтовні підстави для сумнівів у реальності здійснених господарських операцій.

Зокрема, факт їх здійснення підтверджується такими документами як договір поставки, рахунки на оплату, видаткові та податкові накладні, платіжні документи про повну оплату відповідного товару.

Судами також встановлено факт використання відповідного товару позивачем у власні господарській діяльності, що підтверджується належними первинними документами.

Крім того, судами встановлено, що ТОВ «Стела» є розробником та виробником відповідних товарів, що підтверджується технічними умовами, висновком санітарно-гігієнічної експертизи, паспортом товару.

Посилання відповідача на незнаходження ТОВ «Стела» за місцем реєстрації не спростовує належного документального оформлення спірних господарських операцій.

Вказівка податкового органу на контрагентів ТОВ «Стела» із негативною податковою історією, не має відношення до цієї справи, оскільки до спірних господарських операцій такі контрагенти не мають відношення.

Також Верховний Суд відхиляє доводи відповідача про відсутність у спірному випадку довіреностей на оформлення товару, рахунків - фактур та товарно-транспортних накладних (далі - ТТН).

Зокрема, у матеріалах справи містяться рахунки, які за своїм змістом є рахунками фактурами на оплату відповідного товару.

Щодо відсутності у спірному випадку довіреностей та ТТН, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документом для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є, серед інших, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14 жовтня 1997 року затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі - Правила № 363).

Відповідно до пункту 1 цих Правил товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

За змістом підпунктів 11.4 та 11.6 Правил № 363 товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів.

Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача, передається Перевізнику.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 року № 207 затверджено Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні.

За змістом пунктів 1 та 2 вказаного Переліку наявність ТТН є обов'язковою у випадку здійснення перевезень на договірних умовах. У випадку ж здійснення перевезення для власних потреб - накладна не оформлюється.

Таким чином, ТТН підтверджує факт надання послуг з перевезення товарів (якщо таке перевезення здійснюється на договірних умовах), документує рух матеріальних цінностей та є одним із доказів реальності здійснення господарської операції з постачання товарів.

Відсутність ТТН, тим не менш, не може бути самостійною підставою вважати господарську операцією такою, що не відбулася, а причини відсутності ТТН у кожному конкретному випадку мають бути досліджені судом.

Тому питання щодо наявності ТТН, а також правильності її оформлення має оцінюватися в сукупності з іншими документами, створеними в процесі здійснення господарської операції.

Як встановлено судами, поставка товарів здійснювалася на склад «Прикарпаттяобленерго» (тобто особі, яка в подальшому придбавала відповідний товар у ТОВ «Енко»). Така схема постачання у цьому конкретному випадку дає підстави стверджувати, що відсутність у позивача ТТН та довіреностей на отримання товару не означає безтоварності спірних господарських операцій.

Враховуючи вищенаведене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не спростованими доводами касаційної скарги, про наявність законних підстав для задоволення позову.

Суд касаційної інстанції визнає, що суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини третьої статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 лютого 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

........................

........................

........................

В.П.Юрченко
І.А.Васильєва
С.С.Пасічник
Судді Верховного Суду