Справа № 540/2520/18
Суддя: Морська Г.М.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2520/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Морської Г.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі-відповідач), в якому просить:

- визнати бездіяльність УМВС України в Херсонській області щодо непоновлення позивача на роботі протиправною;

- визнати бездіяльність УМВС України в Херсонській області щодо ненарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 22.03.2018 року протиправною;

- визначити суд спосіб захисту порушених прав позивача та забезпечити реальне поновлення позивача на роботі із зобов'язанням суб'єкта владних повноважень вчинити конкретні дії;

- зобов'язати УМВС України в Херсонській області нарахувати та сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.03.2018 року у розмірі встановленому судом;

- зобов'язати УМВС України в Херсонській області компенсувати позивачу моральну шкоду у розмірі 80 000 грн.

Ухвалою від 12.12.2018 р. позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків. Ухвала виконана, недоліки позову усунуті.

Ухвалою від 19.12.2018 р. у справі відкрите спрощене позовне провадження, учасникам справи наданий строк для подання заяв по суті справи, судове засідання призначене на 18.01.2019 р.

18.01.2019 р. позивач подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року у справі № 821/2082/17 скасований наказ УМВС України в Херсонській області № 30 о/с від 28.08.2016 р. в частині звільнення ОСОБА_1, поновлено позивача на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області та стягнуто з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.04.2017 р. по 22.03.2018 р. включно в сумі 10026,03 грн. На виконання даного рішення, 30.08.2018 р. відповідачем було нараховано та сплачено позивачу - 10 026,03 грн., однак жодних дій щодо поновлення останнього на роботі відповідачем не вчинялось. Згодом, 14.11.2018 р., ОСОБА_1 стало відомо про те, що наказом відповідача від 22.08.2018 р. скасовано наказ від 28.08.2016 р.№30 о/с в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ та "віртуально" поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС України в Херсонській області. Також, позивач зазначає, що його було повідомлено про те, що у зв'язку із відсутністю штатних посад, ліквідацією УМВС України в Херсонській області та невиконання ним будь-якої роботи грошове забезпечення йому не виплачується. Не погоджуючись із вищенаведеним, позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо непоновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ. Також, враховуючи той факт, що з вини відповідача з 22.03.2018 р. позивачу не нараховулася заробітна плата, що завдало йому як матеріальної так і моральної шкоди, останній просить зобов'язати УМВС України в Херсонській області нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу із вище зазначеної дати та компенсувати завдану моральну шкоду у сумі 80 000 грн. На підставі викладеного, позивач просить задовольнити позов в повному обсязі.

Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

14.01.2019 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог, посилаючись на наступне. На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 р. по справі № 821/2082/17, наказом ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області від 22.08.2018 року № 06 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого опруповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС, проте у зв'язку зі скороченням даної посади зі штатного розпису посадовий оклад почивачу не визначено. Також, заявлену позивачем вимогу про стягнення моральної шкоди на його користь, відповідач вважає безпідставною, оскільки ОСОБА_1 до позовної заяви не надано жодних доказів на підтвердження завданої йому моральної шкоди, відповідно до ст.23 Цивільного Кодексу України. За наведених обставин, просить повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За змістом ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України).

За таких обставин, суд здійснює розгляд адміністративної справи в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області № 30 о/с від 28.08.2016 року майора міліції - ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року у справі № 821/2082/16 задоволено частково позов ОСОБА_1 та вирішено:

- визнати протиправним та скасувати Наказ від 28.08.2016 року № 30 о/с виданий УМВС України в Херсонській області в частині звільнення ОСОБА_1;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС в Херсонській області;

- стягнути з Управління МВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.04.2017 року по 22.03.2018 року включно в сумі 10026, 03 грн., яке визначене з урахуванням сплати податків і зборів. (постанова набрала законної сили 05.07.2018 р.)

Наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області від 22.08.2018 року № 6 о/с, на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року по справі № 821/2082/17, зокрема, скасовано пункт Наказу УМВС від 28.08.2016 р. № 30 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ - майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС.

Також, позивачем не заперечується той факт, що на виконання вище вказаної постанови, відповідачем 30.08.2018 р. нарахований та сплачений ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 13.04.2017 р. по 22.03.2018 р. у розмірі 10026,03 грн., вказана інформація підверджується Листом УМВС в Херсонській області від 14.11.2018 р. № 2/с - 255 оп.

Як вбачається зі змісту позову, підставою звернення до суду ОСОБА_1 є непоновлення його фактично на роботі в органи внутрішніх справ та невиплата йому заробітної плати в період з 22.03.2018 р. по день подання даного позову.

Отже, позивач стверджує, що вказаною бездіяльністю відповідача порушені його права, передбачені Конституції України, Закону України " Про оплату праці", КЗпП України, а тому належним способом поновлення порушених прав ОСОБА_1 є визнання протиправною бездіяльність УМВС України в Херсонській області щодо непоновлення ОСОБА_3 в органах внутрішніх справ та ненарахування йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також зобов'язання реального поновлення на роботі та нарахування і виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Надаючи оцінку обґрунтованості позиції позивача щодо наявності підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непоновлення на роботі та ненарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Структура, умови та порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ встановлені постановою Кабінету Міністрів від 07.11.2007 р. № 1294 та Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства Внутрішніх Справ від 31.12.2007 р. № 499, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 року за № 205/14896, яка втратила чинність до 31.12.2016 року.

Проте, зазначені нормативно-правові акти не врегульовують порядок визначення грошового забезпечення особі, яка поновлена на роботі, але не працювала з незалежних від неї причин, у зв'язку з чим суд вважає необґрунтованим посилання УМВС України в Херсонській області на те, що при визначенні грошового забезпечення слід керуватись Інструкцією № 499.

Натомість, загальні економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці врегульовано Законом України "Про оплату праці" від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР (надалі - Закон №108/95-ВР), який на момент розгляду даної справи є чинним.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону №108/95-ВР, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Гарантії дотримання прав працівників щодо оплати праці визначено ст. 22 Закону №108/95-ВР, зокрема суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України), оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України).

Зі змісту відзиву на позовну заяву УМВС України в Херсонській області, судом встановлено, що за період з 22.03.2018 р. по 14.01.2019 р. (день подання відзиву) позивачу не було нараховано та виплачено грошове забезпечення, оскільки наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Херсонській області від 22.08.2018 р. № 6 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаду старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу № 1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС без встановлення розміру окладу, надбавок, доплат у зв'язку зі скороченням даної посади зі штатного розпису.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

При цьому, суд зазначає, що нормами КЗпП України не передбачено, з якого моменту рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі вважається виконаним.

Натомість, положеннями ч. 2 ст. 65 Закону України "Про виконавче провадження", передбачено, що рішення про поновлення особи на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.

Як встановлено судом, відповідач не заперечує, що наказом від 22.08.2018 р. № 6 о/с позивача було поновлено на посаді, з якої його було незаконно звільнено, проте розмір грошового забезпечення, а саме розмір окладу, надбавок доплат тощо зазначеним наказом встановлено не було.

Відтак має місце бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 23.03.2018 року по день винесення рішення суду.

Разом із тим, належить відмовити у визнанні протиправної бездіяльності щодо непоновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки матеріалами справи підтверджено прийняття відповідачем наказу № 6 о/с від 22.08.2018 р., яким позивач поновлений на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 протидії злочинності у сфері економіки УМВС.

При цьому, суд зазначає, що право громадян на заробітну плату захищене законом. Закріплюючи право кожного на винагороду за працю, держава забороняє будь-яку дискримінацію в оплаті праці. Роботодавець не повинен встановлювати оплату праці, яка погіршує стан працівника в порівнянні з попереднім розміром грошового забезпечення, тим паче в сфері державного регулювання оплати праці. Якщо після виконання роботодавцем рішення про поновлення працівника на роботі (тобто після видання відповідного наказу) працівник фактично не приступив до роботи з вини роботодавця (наприклад, роботодавець не забезпечив робочим місцем, не створив належних умов праці тощо), працівник має право вимагати виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня, коли він фактично приступить до роботи. Таку вимогу роботодавець може виконати добровільно, протабелювавши працівника як такого, що приступив до роботи, або видавши відповідний наказ про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у якому має зазначити причини, через які поновлений працівник не міг фактично приступити до роботи, тривалість вимушеного прогулу та розмір належної йому виплати.

Доводи відповідача про те, що нарахування та виплата грошового забезпечення ОСОБА_1 не здійснювалися, в тому числі, у зв'язку із відсутністю бюджетних асигнувань та кошторису, суд вважає необґрунтованим, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та до сьогоднішнього дня УМВС України в Херсонській області не ліквідовані, не виключені з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, а тому не позбавлені правосуб'єктності (правоздатності та дієздатності) вчиняти дії, спрямовані на забезпечення прав та інтересів своїх працівників.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вчинення з боку відповідача дій, спрямованих на забезпечення позивача штатною посадою, переведення його на іншу відповідну посаду або пропонування йому посади у лавах Національної Поліції України у випадку його відповідності, або проходження атестації (переатестації) тощо.

Таким чином, на думку суду, внаслідок вказаної бездіяльності відповідачів щодо створення умов для виконання позивачем його посадових обов'язків відповідно до посади, на яку було поновлено ОСОБА_1, дає підстави для висновку про відсутність вини позивача у фактичному не виконанні посадових обов'язків, а тому такий період перебування позивача у трудових правовідносинах з УМВС України в Херсонській області прирівнюється до вимушеного прогулу працівника.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений змоги працювати. Вимушений прогул працівника має місце при незаконній відмові у прийнятті його на роботу або при несвоєчасному укладенні трудового договору, незаконному відстороненні від роботи, незаконному звільненні або незаконному переведенні на іншу роботу, затримці видачі трудової книжки, неправильному формулюванні в трудовій книжці причини звільнення, якщо воно перешкоджало працевлаштуванню його.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд дійшов висновку про застосування до даних правовідносин норм Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати працівників органів внутрішніх справ/поліції суд вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин загальні положення, які регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (пункт 4 Порядку № 100).

З огляду на викладене та враховуючи, що позивач не виконував своїх посадових обов'язків з незалежних від нього причин, тому в межах даних спірних правовідносин невиплачене грошове забезпечення підлягає розрахунку виходячи з установленого йому посадового окладу, як це передбачено п. 4 Порядку № 100.

Судом встановлено, що в ході розгляду справи № 821/2082/17, ОСОБА_1 на момент звільнення 28.08.2016 р. посадових обов'язків не виконував, до роботи фактично не був допущений, останнім днем роботи було 16.11.2015 р., у зв'язку з чим, суд дійшов висновку, що сума його місячного грошового забезпечення становить 900 грн.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, оскільки рішенням у справі № 821/2082/17 визначений розмір посадового окладу позивача після поновлення на службі, то з урахуванням вимог статті 78 КАС України, вказана обставина не потребує додаткового доказування при вирішенні даного спору.

Щодо визначення періоду, який підлягає включенню до розрахунку спірної суми грошового забезпечення позивача, суд зазначає наступне.

Як зазначалося вище, постановою ОААС від 05.07.2018 р. у справі № 821/2082/17 вирішено питання щодо стягнення з УМВС України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 суми грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, а саме з 13.04.2017 р. по 22.03.2018 р. включно у сумі 10 026, 03 грн. Вказана вимога виконана відповідачем 30.08.2018 р., середній заробіток сплачений позивачу відповідно до встановленого розміру, після чого жодних нарахувань та виплат заробітної плати ОСОБА_1 відповідачем не здійснювалося.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що період з 23.03.2018 р. по сьогоднішній день прирівнюється до вимушеного прогулу в межах даних спірних правовідносин, а тому позивач мав право на отримання середньомісячного грошового забезпечення саме за період з 23.03.2018 р. по дату винесення судового рішення по даній справі.

Пунктом 5 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (п. 8 Порядку № 100).

Натомість, не надання відповідачами розрахунку середньоденного грошового забезпечення позивача за спірний період, позбавляє суд можливості визначити розмір середньоденного грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу позивача 900 грн., оскільки для його визначення необхідне середньомісячне число робочих днів за два останні календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації.

При цьому, суд зазначає, що способом захисту особи від порушень, які полягають у протиправній бездіяльності, є зобов'язання суб'єкта владних повноважень до вчинення відповідних дій.

З урахуванням конституційного положення про поділ влади (ст. 6 Конституції України), судове рішення, за загальним правилом, не може бути актом, який замінює рішення чи дію, які за законом повинні бути вчинені відповідним органом виконавчої влади.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність бездіяльності УМВС України в Херсонській області щодо не нарахування ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 23.03.2018 р. та зобов'язати УМВС України в Херсонській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення за період вимушеного прогулу з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р. (дата винесення судового рішення) з урахуванням його посадового окладу у розмірі 900 грн., з відрахуванням сум доходів і зборів.

Вказаний висновок суду кореспондується з приписами частини 4 ст. 245 КАС України, якою передбачено повноваження суду при вирішенні справи, зокрема, у разі визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Таким чином, вимога позивача щодо зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.03.2018 р. у розмірі встановленому судом підлягає частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про відшкодування з відповідача моральної шкоди позивачу суд зазначає наступне.

Обгрунтовуючи підстави для стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що у нього пригнічений емоційний та душевний стан, підвищився тиск, погіршився настрій, розпочалась депресія, він пережив моральні страждання, адже порушились нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього нових додаткових зусиль для організації свого життя, для відстоювання справедливості, для чергового звернення до суду за захистом порушених прав, для пошуку засобів на існування у зв'язку із неотриманням заробітної плати. В очах рідних, близьких людей та колег - поліцейських він відчуває себе пригніченим, адже з листопада 2015 року по теперішній час, вже 3 роки, його не поновлюють на роботі, незважаючи на судові рішення.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову в частині стягнення відшкодування моральної шкоди, зазначив, що позивачем взагалі не надано жодних доказів на підтвердження наявності завданої моральної шкоди в розумінні ст. 23 ЦК України, на яку він посилається як на підставу для її відшкодування.

Надаючи оцінку позиціям сторін, суд враховує наступні правові норми.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 5 ст. 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

В контексті зазначеного суд вважає за необхідне звернути увагу на приписи частини 1 статті 6 КАС України, за якими суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Із зазначеного слідує, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю.

При цьому, частина 2 ст. 6 КАС України передбачає, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації" (Antipenkov v. Russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації" (Pshenichnyy v. Russia), скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі "Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга № 38411/02, § 113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 1 червня 2006 р .) у справі "Грідін проти Російської Федерації" (Gridin v. Russia), скарга № 4171/04, § 20 березня).

З огляду на вказану практику Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред'явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Оскільки суд прийшов до висновку про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у період з 23.03.2018 р., визнавши тим самим порушення відповідачем права ОСОБА_1 на отримання заробітної плати, суд вважає, що позивач зазнав моральних страждань та має право на отримання відшкодування моральної шкоди, яку суд оцінює у 10000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано суду належних доказів наявності законних підстав для невиплати позивачу належних йому сум заробітку.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині нарахування та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р., відтак - задовольняє позовні вимоги частково.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", питання розподілу судових витрат суд не вирішує.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Задовольнити адміністративний позов частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р.

Зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській (; 73003, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1; АДРЕСА_1) суму грошового забезпечення за період з 23.03.2018 р. по 19.02.2019 р. виходячи із розміру посадового окладу - 900 грн., з відрахуванням обов'язкових платежів.

Стягнути з УМВС України в Херсонській області (; 73003, м. Херсон, вул. Лютеранська,4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1; АДРЕСА_1) 10000,00 (десять тисяч) грн. у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Морська Г.М.

кат. 106020000