Справа № 0640/3534/18
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/3534/18

Головуючий у 1-й інстанції: Токарева М.С.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

13 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Черняк А.В.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року (повний текст якого складено 06 листопада 2018 року у м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2018 року позивач - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-0613 від 06.04.2018.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким їй визначено податкові зобов'язання у сумі 13380,80 грн. зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, нараховані за 2017 рік, оскільки такі зобов'язання нараховано на фактично відсутній об'єкт оподаткування, який є знищеним.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі. Так, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом першої інстанції не було враховано, що на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не існувало такої нежитлової будівлі, як телятник по АДРЕСА_1, яка згідно з вимогами ПК України могла б бути визнана об'єктом оподаткування.

15 січня 2019 року на адресу Сьомого апеляційного адміністративного суду надійшла заява від позивача про відвід колегії суддів, а саме головуючому судді - Совгирі Д.І., суддів - Матохнюка Д.Б., Курка О.П..

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2019 року заяву ОСОБА_3 про відвід колегії суддів задоволено, а справу передано на повторний автоматизований розподіл для формування колегії суддів.

За результатами повторного автоматичного розподілу у порядку статті 31 Кодексу адміністративного судочинства України головуючим суддею (суддею-доповідачем) призначено Білу Л.М., суддів - Граб Л.С., Гонтарука В.М.

Ухвалою суду від 28 січня 2019 року справу прийнято до свого провадження вищевказаною колегією суддів та призначено до розгляду на 13 лютого 2019 року.

Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до ст. 304 КАС України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився.

Згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивачу - ОСОБА_3 на праві приватної власності, на момент винесення спірного рішення, належала нежитлова будівлю телятника, яка знаходиться по АДРЕСА_1.

06 квітня 2018 року Головне управління Державної фіскальної служби у Житомирській області винесло на ім'я позивача податкове повідомлення-рішення №0-0613 про визначення суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік на суму13380,80 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням податкового органу, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки, позивач відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вносила і на час складання відповідачем податкового повідомлення-рішення від 06.04.2018 №0-0613 нежитлова будівля телятника, яка знаходиться по АДРЕСА_1 перебувала у власності ОСОБА_3, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то оскаржуване податкове повідомлення-рішення є законним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

За приписами пп. 266.3.1 та 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Зі змісту пп. 266.1.1. п. 266.1 ст. 266 ПК України слідує, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Положеннями ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 5 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон № 1952-IV) визначено види нерухомого майна, щодо яких проводиться державна реєстрація прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Положеннями пп. 266.7.4. п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачено, що органи державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також органи, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, зобов'язані щокварталу у 15-денний строк після закінчення податкового (звітного) кварталу подавати контролюючим органам відомості, необхідні для розрахунку та справляння податку фізичними та юридичними особами, за місцем розташування такого об'єкта нерухомого майна станом на перше число відповідного кварталу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 4 Порядку подання органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та органами, що здійснюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб, відомостей, необхідних для розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 476 Мін'юст подає ДФС інформацію про об'єкти житлової та/або нежитлової нерухомості, у тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у тому числі нерезидентів, із зазначенням прізвища, імені та по батькові фізичної особи, реєстраційного номера облікової картки платника податків або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідному контролюючому органові і мають відмітку у паспорті), найменування юридичної особи та її податкового номера, адреси і типу нерухомого майна, його реєстраційного номера, загальної та житлової площі нерухомого майна, виду спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної власності), розміру частки у праві спільної власності (у разі, коли таке майно належить на праві спільної часткової власності), підстави виникнення права власності і дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що розрахунок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки здійснюється органами Державної фіскальної служби на підставі інформації про перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у власності фізичних та юридичних осіб, яка міститься в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Даючи правову оцінку доводам апелянта стосовно протиправності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд апеляційної інстанції зважає на таке.

З матеріалів справи слідує, що позивачем 02.04.2008 була здійснена реєстрація права власності на нежитлову будівлю телятника по АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18341312.

Натомість доводи апеляційної скарги зводяться до того, що нежитлова будівля телятника по АДРЕСА_1 не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, оскільки фактично була знищена.

На підтвердження вказаних доводів апелянт посилається на звіт ДП "Житомирський експортно-технічний центр Держпраці України" №18.08.3231.17 про технічний стан будівельних конструкцій нежитлової будівлі телятника за адресою: АДРЕСА_1. Так, у висновках зазначеного звіту вказано, що експлуатація об'єкта телятника за адресою: АДРЕСА_1 є недоцільною та рекомендовано передбачити виведення об'єкта з експлуатації.

В той же час, колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що на час складання відповідачем податкового повідомлення-рішення від 06.04.2018 №0-0613 нежитлова будівля телятника, яка знаходиться по АДРЕСА_1 перебувала у власності ОСОБА_3, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і вказана обставина не спростовується доводами апеляційної скарги.

Разом з тим, апелянт фактично наполягає на тому, щоб суд апеляційної інстанції встановив факт відсутності об'єкта оподаткування попри наявність відповідних відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

З даного приводу колегія суддів зауважує, відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦК України у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру, а відтак до моменту внесення відповідних змін зазначений об'єкт нерухомості перебував у власності ОСОБА_3, яка в розумінні пп. 266.1.1. п. 266.1 ст. 266 ПК України є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Більше того, лише 01 червня 2018 року припинено право власності позивача на нежитлову будівлю телятника за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16), що не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог обґрунтовані з посиланням на конкретні правові норми і неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права в ході апеляційного розгляду справи не виявлено, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 лютого 2019 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.