Справа № 2040/6941/18
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 р.Справа № 2040/6941/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Присяжнюк О.В. , Бенедик А.П. ,

розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В с т а н о в и л а:

17.08.2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправною відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформлену відповідачем Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області (подалі - ГУ Держгеокадастр у Харківській області) від 19.03.2018 року № Б-2402/0-2211/0/95-18;

- зобов'язати ГУ Держгеокадастру у Харківській області втретє розглянути її заяву шляхом надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,000 га, яка розташована на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що дії ГУ Держгеокадастру у Харківській області щодо відмови у наданні їй дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, яка розташована на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області є протиправними та такими, що порушують її права та інтереси, оскільки Земельним кодексом України (подалі - ЗК України) визначено вичерпний перелік підстав для такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Позивач вказує, що відповідачем у своїх відповідях не наведено жодної з підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 ЗК України, за яких позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Відповідачем при підготовці відповідей не звернуто уваги, що у зв'язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 413 Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження такими, зміни до Земельного кодексу не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позов зазначає, що ГУ Держгеокадастру у Харківській області жодним чином не порушено та не обмежено право позивача на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, відмова відповідача від 19.03.2018 року № Б-2402/0-2211/0/95-18 є обґрунтованою, вмотивованою та такою, що прийнята відповідно до вимог чинного законодавства.

Вказує, що земельна ділянка, зазначена у графічних матеріалах, доданих до заяви позивача, не включена до Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані у власність громадянам у І кварталі 2018 року, затвердженого наказом ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 20.12.2017 року № 258 (подалі - Перелік).

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року (рішення у повному обсязі складено 01.11.2018 року) адміністративний позов ОСОБА_2 задоволений частково наступним чином:

Визнано протиправною відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оформленої ГУ Держгеокадастру у Харківській області листом від 19.03.2018 року № Б-2402/0-2211/0/95-18;

Відповідач зобов'язаний розглянути заяву ОСОБА_2 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою стосовно відведення земельної ділянки площею 2,000 га, яка розташована на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області з цільовим призначенням земельної ділянки «для ведення особистого селянського господарства», у відповідності до вимог чинного законодавства та видати відповідний наказ.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Судом проведений розподіл судових витрат, а саме: стягнуто на користь ОСОБА_2 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ Держгеокадастру у Харківській області частину сплаченої суми судового збору в розмірі 352,40 грн.

Судове рішення вмотивовано висновком про те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі того, що така ділянка не входить до Переліку, є неправомірною та такою, що не відповідає вимогам статті 118 ЗК України.

В апеляційній скарзі відповідач ГУ Держгеокадастру у Харківській області, посилаючись на невідповідність судового рішення вимогам законності та обґрунтованості, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.10.2018 року, та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що на заяву від 19.03.2018 року ОСОБА_2 отримала відповідь, яка, на думку ГУ Держгеокадастру у Харківській області є обґрунтованою, вмотивованою та такою, що прийнята відповідно до вимог чинного законодавства. Підставою для надання такої відповіді слугувала та обставина, що земельна ділянка, зазначена у графічних матеріалах, доданих позивачем до заяви, не включена до Переліку.

Вказує, що Перелік сформований за відповідною формулою, з урахуванням площі земельних ділянок, право оренди на які продано на території відповідної області у кварталі, що передував поточному кварталу.

Крім зазначеного, апелянт звертає увагу на те, що саме Держгеокадастр, відповідно до вимог чинного законодавства, зокрема, реалізує державну політику у сфері земельні відносин, здійснює розпорядження землями сільськогосподарського призначень державної власності відповідно до закону, державний нагляд (контроль) агропромисловому комплексі в частині дотримання вимог земельного законодавстві використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. З посиланням на Положення про ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 17.11.2016 року № 308, скаржник зауважує, що при розгляді заяв громадян про надання у власність земельних ділянок, відповідач зобов'язаний, крім законів, дотримуватися й інших підзаконних нормативно-правових актів, наказів, доручень, які регулюють відповідні правовідносини.

Також, на думку апелянта, зобов'язавши ГУ Держгеокадастру у Харківській області прийняти рішення у певній формі - у формі наказу, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження органу. Пунктом 8 Положення № 333, яким визначено статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях, передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до підпункту 11 пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління. При цьому, повноваження начальника Головного управління трактовано у вузькому розумінні та не враховано що, відповідно до підпункту 17 пункту 10 Положення № 333 передбачено, що начальник Головного управління здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Разом з цим вказує, що у частині 7 статті 118 ЗК України не визначено, в якій саме правовій формі має надаватися дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивована відмова. Зокрема, чи необхідно приймати відповідний наказ з цього питання чи достатньо відповіді в іншій формі.

Заперечуючи проти доводів та аргументів апеляційної скарги, покладених в обґрунтування її вимог, позивач посилається на аналогічні обставини, що наведені ним у позові, та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

За приписами статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша статті 308).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга статті 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_2 30.12.2017 року звернулася до відповідача із заявою та пакетом документів, в якій просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 2,000 га, що розташована на території Огульцівської сільської ради Валківського району Харківської області /а.с. 13/.

За результатами розгляду звернення позивача, відповідач ГУ Держгеокадастру у Харківській області листом від 19.03.2018 року № Б-2402/0-221/095-18 повідомив про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення зазначеної у заяві земельної ділянки.

Підставою для такої відмови слугувала та обставина, що вказана земельна ділянка не включена до Переліку /а.с. 11/.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Положеннями п. 1 ст. 22 ЗК України передбачено, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо) (ч. 2 ст. 22 ЗК України).

При цьому, пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до положень п. «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Відповідно до частини 6 статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб'єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Як установлено судовим розглядом, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки слугувала обставина того, що зазначена позивачем земельна ділянка не включена до Переліку.

Втім, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що наведена підстава відмови не передбачена статтею 118 ЗК України. При цьому, у зв'язку із затвердженням постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 року № 413 Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, - зміни до ЗК України не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

Як убачається зі змісту Стратегії, Міністерство аграрної політики та продовольства разом з Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру мають розробити та внести на розгляд Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк проекти відповідних нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію Стратегії.

Колегія суддів зауважує, що на момент виникнення спірних правовідносин відповідні нормативно-правові акти не прийняті.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на підставі того, що така ділянка не входить до Переліку, є неправомірною та такою, що не відповідає статті 118 ЗК України, у зв'язку з чим, є також неправомірними дії відповідача щодо такої відмови.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі № 545/808/17, від 24.04.2018 року у справі № 814/1961/17 та від 19.06.2018 року у справі № 803/1183/17.

Доводи апеляційної скарги ГУ Держгеокадастру у Харківській області щодо втручання у дискреційні повноваження відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, з наступних підстав.

Правовий статус ГУ Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 року № 333, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за № 1391/29521.

Нормами п. 8 цього Положення передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру. Відповідно до пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 року № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 року № 883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 року за № 381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (подалі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб'єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області, а відтак, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Під поняттям «дискреційні повноваження» суб'єкта владних повноважень слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У частині 7 статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з відповідним клопотанням: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Отже, зазначені повноваження відповідача не є дискреційними, у зв'язку з чим, колегія суддів відхиляє ці доводи апеляційної скарги.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що для належного захисту прав позивача, позовну вимогу щодо зобов'язання відповідача розглянути її заяву втретє необхідно задовольнити шляхом зобов'язання ГУ Держгеокадастру у Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення вищевказаної технічної документації та видати відповідний наказ.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10.02.2010 року).

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області залишити без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року, - без змін.

Постанова Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття. Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених Кодексом адміністративного судочинства України. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) О.В. Присяжнюк А.П. Бенедик