Справа № 360/640/19
Суддя: С.М. Чиркін
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

18 лютого 2019 року СєвєродонецькСправа № 360/640/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чиркін С. М., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною поведінку та бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач) з такими вимогами:

1) визнати противоправною - поведінку та бездіяльність відповідача з приводу не виплатити суми грошей, які належать позивачу на підставі рішення Старобільського райсуду від 08.08.2018 про встановлення право власності в порядку спадкування за законом;

2) зобов'язати відповідача виплатити позивачу зазначену суму у розмірі 66811,11 грн.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що на початку місяця у листопаді 2018 року, через свого представника за довіреністю ОСОБА_2, позивач звернулася до відповідача із заявою на виплату недоотриманої пенсії, за життя, її батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер НОМЕР_1. Вказує, що звернення було зроблено на підставі статті 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в установлений законом порядок, з надання усіх відповідних документів, які була надані мною, на вимогу робітника пенсійної установи.

До заяви на вимогу робітника пенсійної установи були надані, на думку позивача, усі необхідні документи: (довіреність на представництво її інтересів, як довірителя, на ім'я повіреного - ОСОБА_2, оригінал свідоцтва про смерть ОСОБА_3, копія паспорту позивача та довідки ІНН, засвідчених нотаріально. Рішення Старобільського райсуду від 08.08.2018, яким встановлено право власності на майно у виді грошей недоотриманої пенсії спадкодавцем, в порядку спадкування за законом, що набрало законної сили ( й на даний час не ким не оскаржене).

Вказує, що підставою для звернення, був той факт, що на підставі рішення Старобільського райсуду від 08.08.2018 як спадкоємець за законом, позивач набула право власності на майно в порядку спадкування за законом, у виді грошей недоотриманої пенсії спадкодавця - її батька ОСОБА_3 у сумі, розмір, якої (згідно з наданою інформацією Марківського ОУПФУ, на запит нотаріуса, яка винесла постанову про відмову у видачі свідоцтва про права на спадщину) складав - 66881,11 грн.

Позивач зазначає, що майже через 1,5 місяців потому, листом від 28.12.2018 за № 5988/03.1-16 відповідач, керуючись своїм, на думку позивача, притвореним баченням нормативів законодавства України, якими закріплюється (встановлюється) право власності, при тому констатуючі факт встановлення права власності за рішенням суду, але в той же час попереджає про те, що у виплаті грошей позивачу відмовлено, на той підставі, що рішенням Старобільського райсуду, не встановлений шлях реалізації її права власності, й крім того, в самому рішенні, відсутнє будь-яке зобов'язання, яке адресоване відповідачу. Зазначила, що за висновками листа відповідача, зазначається (як керівництво к відповідним діям), що з метою реалізації свого права, спадкоємцю на підставі статті 1296 ЦКУ звернутися до нотаріуса, з проханням видати свідоцтво про право на спадщину.

Позивач вважає таке ствердження й такі вимоги відповідача такими, що порушують її права, й, на мою думку позивача, є фактом протиправної дії з боку відповідача, який, таким чином, на думку позивача, перешкоджає їй вільно володіти своїм майном, відмовляючи позивачу у видачі грошей спадкового майна на підставі рішення суду, у зв'язку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статі 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналіз вищезазначених норм закону свідчить про те, що до юрисдикції адміністративних судів віднесено розгляд тільки тих справ, де предметом спору є порушення прав, свобод чи інтересів конкретної особи з боку суб'єкта владних повноважень саме у сфері публічно-правових відносин. При цьому владні повноваження повинні здійснюватися відповідним суб'єктом саме в сфері публічно-правових відносин і стосуватися безпосередньо конкретної особи. Спори з приводу владних управлінських рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені у межах приватних правовідносин, до адміністративної юрисдикції не відносяться.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги після смерті батька - ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась спадщина на майно, а саме - грошові кошти у вигляді пенсії.

Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 28.03.2018 по справі № 417/5368/18 визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, що залишились після смерті ОСОБА_3, померлого НОМЕР_1, а саме на нараховані, але не виплачені Пенсійним фондом України грошові кошти у розмірі 66 881 (шістдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят одна) грн. 11 коп.

Відповідач недоотриману пенсію не виплатив, листом від 28.12.2018 № на звернення позивача повідомив, що судовим рішення, яким визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом, не визначено шляху його реалізації, в судовому рішенні відсутнє будь-яке зобов'язання адресоване Марківському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України Луганської області. Роз'яснено з посиланням на статтю 1296 Цивільного кодексу України, що спадкоємець може одержати свідоцтво про право на спадщину з метою реалізації свого права.

Позивач не погодилася із такими діями відповідачів щодо невиплати визнаних за нею рішенням суду у порядку спадкування сум пенсії та страхових виплат батька та звернулася за захистом до суду.

Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 52 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім'ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім'ї, зазначеним у частині другій статті 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.

Члени сім'ї, зазначені в частині першій цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім'ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім'ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв'язку з його смертю, входить до складу спадщини.

Зміст частини третьої статті 52 Закону № 1058-IV також узгоджується зі змістом статті 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення», де в частині першій статті 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв'язку з його смертю, передаються членам його сім'ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Аналіз наведених норм права дозволяє дійти висновку, що оскільки грошові кошти недоотриманої пенсії увійшли до спадкового майна, їх отримання регулюється цивільним законодавством.

А наявність рішення суду, яке набрало законної сили, і яким визнано право власності за позивачем в порядку спадкування за законом переводить послідуючі відносини з суб'єктам владних повноважень - Марківським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, в площину приватного права.

Виходячи з наведеного, не є публічно-правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення її цивільних прав. В даному випадку існує спір про право цивільне, хоча однією зі сторін у ньому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами як цивільного, так і адміністративного права. У спірних правовідносинах у цьому випадку реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Оскільки між позивачем та відповідачем виник приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 червня 2018 року по справі № 527/346/16-ц.

Одночасно, суд роз'яснює позивачу, що вона не позбавлена права звернутися за захистом порушених прав в порядку цивільного судочинства.

Суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України).

Згідно вимог частини шостої статті 170 КАС України встановлено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Керуючись статями 2, 19, 160, 170, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною поведінку та бездіяльність, зобов'язання вчинити певні дії.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз'яснити позивачу право звернутися з даним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СуддяС.М. Чиркін