Справа № 540/312/19
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 р. м. ХерсонСправа № 540/312/19

Суддя Херсонського окружного адміністративного суду Бездрабко О.І., перевіривши виконання вимог статей 160-168 КАС України за позовною заявою ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Йосипенка Віталія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Йосипенка В.В., в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Херсонського нотаріального округу Йосипенка Віталія Васильовича індексний № 42354356 про внесення змін до запису про реєстрацію договору про внесення змін до договору іпотеки від 16.05.2017 р. серія НСС № 806258 від 02.08.2018 р., який зареєстровано в реєстрі за № 736.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 28.01.2018 р. по справі № 766/18692/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП "Інтерком" про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно з вказаних осіб на користь позивача заборгованість за договором позики від 01.05.2017 р. в розмірі 109681 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.01.2018 р. становить 3131239 грн. та заборгованість за договором позики від 01.05.2017 р. в розмірі 30186 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.01.2018 р. становить 861768,04 грн. На даний час на виконанні приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Монікіна Д.С. перебувають виконавчі листи Херсонського міського суду Херсонської області № 766/18692/17 щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПП "Інтерком" у розмірі 139867 доларів США. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Херсонської області Монікіна Д.С. від 07.05.2018 р. накладено арешт на все майно боржника - ОСОБА_7 та здійснено його опис, а саме: офісних приміщень другого поверху загальною площею 161,9 кв. м, літ."А", які розташовані за адресою: м.Херсон, вул.П.Орлика, 23, проведено оцінку арештованого майна і передано його на реалізацію ДП "СЕТАМ". Ринкова вартість описаного майна склала 1899097 грн. Враховуючи той факт, що на момент вчинення зазначених виконавчих дій боржником було надано приватному виконавцю договір іпотеки, згідно з умовами якого вартість предмету застави явно перевищувала зобов'язання за договором позики (18000 доларів США), приватний виконавець здійснив звернення стягнення на заставне майно.

Однак, в подальшому, після оголошення дати проведення електронних торгів з продажу арештованого майна (11.08.2018 р.), на адресу державного виконавця надійшло звернення від ОСОБА_8 до якого, у тому числі, було додано: договір про внесення змін до договору іпотеки від 16.05.2017 р. серія НСС номер 806258 від 02.08.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу і зареєстрований в реєстрі за № 736, згідно з умовами якого сторони збільшили суму забезпеченого зобов'язання за договором іпотеки до 100000 доларів США, що на момент укладення договору укладало 2696000 грн.; рішення приватного нотаріусу Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко Віталія Васильовича індексний номер рішення 42354356 про внесення змін до запису.

Позивач вважає, що вчинення відповідачем нотаріальних дій щодо реєстрації договору про внесення змін від 02.08.2018 р. до договору іпотеки від 16.05.2017 р. було проведено з порушенням вимог чинного законодавства. Вважаючи вищезазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з даним позовом, мотивуючи його необхідність дослідження виключно владних, управлінських рішень та дій приватного нотаріуса Йосипенка В.В., який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, суддя приходить до висновку, що у даному випадку спір про правомірність дій та рішень приватного нотаріуса щодо внесення змін до запису про реєстрацію договору про внесення змін до договору іпотеки є похідним від спору про право власності, а тому даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Тобто при розгляді конкретного спору суду необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору слід враховувати, що протилежним за змістом є приватно-правовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Відповідно приватні спори підлягають вирішенню в іншому судовому порядку.

В даному випадку спір має характер приватно-правового, оскільки, надаючи правову оцінку оскаржуваним діям та рішенню відповідача дослідженню підлягають права іпотекодавця, іпотекодержателя та предмет іпотеки.

У контексті спірних правовідносин вбачається, що позивач не є стороною цивільно-правової угоди, реєстрацію якої він оскаржує у даному позові, і оскаржуване рішення відповідача прийнято не стосовно позивача. Однак позивач просить про захист саме свого цивільного права, як кредитора, на забезпечення своїх вимог у ході виконання рішення цивільного суду за рахунок майна боржника.

При цьому він фактично оспорює правочин - договір про внесення змін до договору іпотеки, а оскаржуване рішення відповідача є лише наслідком укладення цього правочину. Спори, предметом яких є правочини і їх наслідки, за своєю суттю є цивільно-правовими.

Скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами, тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Таким чином, для вирішення цього спору щодо правомірності оскаржених дій, рішення приватного нотаріуса слід встановлювати обставини, які виникли поза межами даного спору та відповідних публічно-правових відносин, що не відноситься до компетенції адміністративного суду.

Слід зазначити, що за ст.1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, віднесено: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; у тому числі способом захисту цивільного права є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Загальні положення про право власності встановлені Главою 23 Цивільного кодексу України.

Статтею 19 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Також слід врахувати, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 4.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, зазначивши у п.п. 22-24 рішення наступне:

"Суд знову зазначає, що стаття 6 Конвенції не зобов'язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 (див. рішення у справі "Брула Гомез де ла Торе проти Іспанії" від 19 грудня 1997 року, п. 37).

Відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (див. рішення у справі "Занд проти Австрії", заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі "Коем та інші проти Бельгії", №№ 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

Як було раніше визначено фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)"."

Зазначена правова позиція Європейського суду з прав людини дає можливість виділити дві умови відповідності критерію "суд, встановлений законом": організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції). З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін щодо доведення, як в даному випадку, своїх позицій з питань правомірності набуття права власності, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Аналізуючи викладені правові норми у сукупності обставинами даної справи, суддя приходить до висновку, що спір, який виник в межах даного позову є похідними від спору щодо майна або майнових прав, а тому має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 17.04.2018 р. у справі № 815/6956/15 підкреслив, що участь у спорі суб'єкта владних повноважень як сторони справи ще не означає, що таки спір є публічно-правовий (в нашому випадку це нотаріус, який реєструє зміни до договору іпотеки). При визначенні виду судочинства необхідно з'ясувати у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. Необхідно також враховувати який спосіб захисту порушеного права обирається у позові. Якщо у справі спір про право і таке право цивільне, то такий спір повинен вирішуватися в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 р. (справа № 11-96апп18 (№ 826/366/16)), від 17.04.2018 р. (справа № 11-192апп18 (№ 815/6956/15)), від 11.09.2018 р. (справа № 817/2398/15), від 21.03.2018 р. (справа № 802/1792/17-ата), від 29.05.2018 р. (справа № 826/19487/14).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження у адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене вбачаються підстави для відмови у відкритті провадження у даній справі.

Керуючись ст.170, 243, 248 КАС України, суддя -

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Йосипенка Віталія Васильовича про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз'яснити позивачу, що розгляд даного спору належить до юрисдикції цивільного суду.

Роз'яснити позивачеві, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Позовну заяву разом із усіма доданими до неї документами повернути позивачу.

Копію ухвали направити позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до пп.15.5 п.15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення (підписання) суддею.

Суддя Бездрабко О.І.

кат. 114000000