Справа № 815/2834/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2834/18

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Стас Л.В.

суддів Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря Худика С.А.,

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

за участю позивача - ОСОБА_3 ОСОБА_4,

за участю перекладача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 151-18 від 11 травня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 151-18 від 11 травня 2018 року про скасування наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 11 квітня 2001 року № 507 про надання статусу біженця.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення № 151-18 від 11.05.2018 року про скасування наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 11.04.2001 року № 507 про надання статусу біженця, є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню як незаконне, оскільки не містить обставин, які змінились та які спонукали відповідача через 17 років після надання статусу біженця, скасувати таке рішення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 151-18 від 11.05.2018 року.

В апеляційній скарзі, Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року скасувати та прийняти нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив про помилковість висновків суду першої інстанції щодо не доведення легітимної мети втручання та необхідності застосування обмеження, оскільки підставою для початку процедури скасування рішення про надання статусу біженця, став лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 22.07.2016 року № 8.6/4544-14 про встановлення наявності/відсутності підстав для початку ініціювання процедурних заходів, передбачених ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділом VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884. Причиною направлення особою справи позивача до ГУ ДМС в Одеській області було звернення дружини позивача за міжнародним захистом та необхідність вирішення заяви з урахуванням матеріалів особової справи позивача.

Апелянт звертає увагу на тому, що на підставі листа ГУ ДМС України в Одеській області від 12.12.2017 року № 2498 стосовно позивача було ініційовано процедуру, передбачену ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та проведені співбесіди 09.02.2018 року та 21.02.2018 року. За результатами проведених співбесід та зіставляння інформації з матеріалами особової справи, встановлені відмінності, які обєктивно вказують на дання заявником завідомо неправдоподібної інформації під час звернення із заявою про набуття статусу біженця. Ключові елементи історії переслідування позивача, на підставі якої він був визнаний біженцем, є вигаданими та неправдоподібними (переслідування, зникнення батька, перебування батька у лавах партії «НДПА», подальші погрози з боку талібів). Під час співбесід встановлено, що підставою для виїзду з країни походження та смерть батька позивача, є земельний конфлікт між батьком позивача та рідним братом батька позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилається на дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; правильне встановлення фактичних обставин справи. Посилається на те, що його дружина - громадянка ОСОБА_6 Орьякхаіл ОСОБА_7 набула статусу біженця на підставі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 року. Його дочка ОСОБА_3 Асенат, ІНФОРМАЦІЯ_1, народилась в Україні та є громадянкою України, у 2016 році він придбав власне житло в Одеській області, а з 2014 року зареєстрований фізичною особою-підприємцем та сплачує податки. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином ОСОБА_6, та наказом Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 11 квітня 2001 року № 507 йому наданий статус біженця (т. 1 а.с. 10-11, 114).

В якості причин звернення за наданням міжнародного захисту вказано те, що батько позивача служив в афганській армії та був членом політичної партії «НДПА». Після приходу талібів до влади в ОСОБА_6 батько позивача зник безвісті, після чого його родині та йому особисто почали погрожували вбивством, що стало причиною виїзду з ОСОБА_6 (а.с. 105-109 т. 1).

Підставою для початку процедури скасування рішення щодо визнання позивача біженцем зазначений лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 22.07.2016 № 8.6/4544-16 про встановлення наявності/відсутності підстав для початку ініціювання процедурних заходів, передбачених ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділом VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (т. а.с. 83).

Причиною направлення особової справи позивача до ГУ ДМС України в Одеській області вказано звернення його дружини за міжнародним захистом до цієї установи та необхідність вирішення заяви з урахуванням матеріалів особової справи позивача.

Зазначеним листом особову справу № 317 Г/01 було направлено до ГУ ДМС України в Одеській області для встановлення наявності або відсутності підстав для початку процедурних заходів, передбачених статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у звязку з фактичним проживанням позивача на території Одеського регіону.

На виконання листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 22.07.2016 № 8.6/4544-16 з ОСОБА_3 ОСОБА_4 було проведено протокол співбесіди від 10.08.2016 р.

Листом ДСІОБГ ДМС від 28.09.2017 № 8.5/1906/8-17 особову справу № 317 Г/01 переведено до ГУ ДМС України в Одеській області для подальшої постановки на облік (т. 1 а.с. 195). Наказом ГУ ДМС України в Одеській області особову справу позивача поставлено на облік та присвоєно реєстраційний номер 20170D0168 (т. 1 а.с. 214).

Відповідно до листа ГУ ДМС України в Одеській області від 12.12.2017 № 2498 (т. 1 а.с. 218) стосовно ОСОБА_3 ОСОБА_4 ініційовано процедуру, передбачену ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та розділом VII Порядку, затвердженого Наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 р. З метою обєктивного аналізу матеріалів особової справи позивача проведено співбесіди із вказаною особою від 09.02.2018 р. (т. 1 а.с. 233-244) та 21.02.2018 р. (т. 1 а.с.247-250)

04 квітня 2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області до ДМС України внесено подання про скасування рішення про визнання біженцем (т. 1 а.с. 92-99)

Враховуючи аналіз особової справи № 317 Г701 та проведених протоколів співбесід від 09.02.2018 та 21.02.2018 року, ДМС України прийнято рішення від 11.05.2018 № 151-18 про скасування рішення про визнання особи біженцем (т. 1 а.с. 84-87).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що:

- позивачу неодноразово було продовжено строк дії статусу біженця (т. 1 а.с. 115-123, 127-149);

- з моменту отримання позивачем статусу біженця минуло 17 років, у позивача сформувався певний уклад життя, виникли звязки з оточенням. Позивач разом із родиною проживає в м. Одеса, та має доньку, яка народилась в Україні та має громадянство України (а.с. 12 т. 2);

- у 2014 році, позивач став на облік платників податків в Україні та отримав свідоцтво фізичної особи підприємця тобто позивач працює та сплачує податки в Україні (а.с. 11 т. 2).

- у 2016 році, позивач придбав власне житло за адресою: Одеська обл., Овідіопольський район, с. Мізікевича, «Радужний» масив ж/масиву «Ульянівка»АДРЕСА_1 (а.с. 5-10 т. 2).

- позивач перебуває у шлюбі із громадянкою ОСОБА_6 Орьякхаіл ОСОБА_7 Касем, якій у відповідності до постанови Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року надано статус біженця, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 14-20 т. 2);

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем по справі не доведено «легітимної мети», оскільки «Обмеження повинно бути «необхідним у демократичному суспільстві»: не є достатнім, щоб втручання, яке розглядається, належало до винятків, перелічених у пункті 2 статті 10, так само не є достатнім, щоб таке втручання виправдовувалося тим, що його предмет належить до якоїсь визначеної категорії або підпадає під дію правової норми, викладеної у формі загальних і безумовних понять: Суд має переконатися у тому, що втручання з огляду на факти і обставини конкретної справи, яку він розглядає, справді було необхідним. (Рішення у справі Санді Таймс проти Сполученого Королівства від 26 березня 1979 р., п. 65.).

Відповідач діяв не пропорційно, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення не був дотриманий, а причини на виправдання втручання не були достатніми. Розбіжності у протоколах співбесід при вирішенні питання про надання статусу біженця та у протоколах співбесід через 16 років, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення Позивача статусу біженця.

Також суд першої інстанції встановив що оскаржуване рішення відповідача порушує не лише права позивача, але й права та інтереси його дитини - громадянки України, зокрема право на проживання в сімї разом з батьками та на піклування батьків.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, скасування рішення про визнання біженцем, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Статтею 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» врегульоване питання щодо скасування рішення про визнання особи біженцем.

Так рішення про визнання особи біженцем скасовується, якщо вона повідомила недостовірні відомості, пред'явила фальшиві документи, що стали підставою для визнання особи біженцем (ч. 6 ст. 11 Закону).

Проте прийняттю рішення про скасування рішення про визнання особи біженцем передує процедура встановлена Розділом VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

Відповідно до пунктів 7.3 та 7.4 Розділу VII зазначених Правил, у разі отримання територіальним органом ДМС документів, що містять інформацію про повідомлення недостовірних відомостей чи предявлення фальшивих документів, які стали підставою для визнання особи біженцем, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС:

а) реєструє відповідні документи у журналі реєстрації клопотань та здійснює їх перевірку шляхом збирання в установленому порядку додаткової інформації;

б) у письмовій формі інформує особу, якій надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту (крім випадків, коли відповідна особа подала заяву про наявність підстав для втрати нею статусу біженця або додаткового захисту).

Одночасно особі повідомляється, що під час розгляду відповідних матеріалів біженець або особа, якій надано додатковий захист, має право брати участь у розгляді шляхом надання відповідних пояснень (усних чи письмових) та надання матеріалів, які можуть мати суттєве значення при прийнятті відповідного рішення за результатами розгляду подання;

в) готує подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту або про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ОСОБА_8 підготовки подання не може перевищувати двох місяців з дня отримання документів, що містять одну з підстав, передбачених пунктами 7.2 або 7.3 цього розділу.

Колегія суддів зазначає, що як в оскарженому рішенні від 11.05.2018 року № 151-18 (т. 1 а.с. 84-87), як і в повідомленні на імя позивача від 12.12.2017 року вих. № 5/1-2498 (т. 1 а.с. 218), підставою для початку процедури за ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зазначений лист ДМС від 22.07.2016 року № 8.6/4544/16.

Дослідивши зміст листа ДМС від 22.07.2016 року № 8.6/4544/16 (т. 1 а.с. 83), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначений лист не містить інформації щодо повідомилення позивачем недостовірних відомостей чи предявлення фальшивих документів, які стали підставою для визнання його біженцем.

Зазначеним листом ГУ ДМС України в Одеській області доручено лише зясувати наявність або відсутність підстав для початку ініціювання процедурних заходів, передбачених ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

До 12.12.2017 року (дата направлення позивачу повідомлення про початок ініціювання процедури за ст. 11 Закону) та до проведення співбесід у лютому 2018 року, матеріали особової справи позивача не містять відомостей, які надійшли до територіального органу міграційної служби, щодо повідомилення позивачем недостовірних відомостей чи предявлення фальшивих документів, які стали підставою для визнання його біженцем.

За таких обставин, колегія суддів вважає підтвердженим висновок суду першої інстанції щодо не доведення апелянтом «легітимної мети», «виправданого втручання, яке є необхідним у демократичному суспільстві» під час початку ініціювання процедурних заходів за ст. 11 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також колегія суддів зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення апелянт не врахував такі факти, як проживання позивача на території України 17 років, перебування у шлюбі із громадянкою ОСОБА_6 Орьякхаіл ОСОБА_7 Касем, якій у відповідності до рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.12.2016 року надано статус біженця, наявність у позивача малолітньої дитини, яка є громадянином України, здійснення позивачем підприємницької діяльності на території України та сплату ним податків, придбання позивачем нерухомості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо порушення оскаржуваним рішенням № 151-18 від 11 травня 2018 року прав малолітньої дитини позивача, встановлених Законом України «Про охорону дитинства» (ст. ст. 8, 11, 14).

Також доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції стосовно того, що апелянт діяв не пропорційно, тобто не був дотриманий необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, а причини на виправдання втручання не були достатніми. Колегія суддів зазначає, що розбіжності у протоколах співбесід при вирішенні питання про надання статусу біженця та у протоколах співбесід через 17 років, за відсутності інших обставин, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення позивача статусу біженця. Послання апелянта на одруження позивача у країні громадянського походження ґрунтуються на припущення та не підтверджені матеріалами справи.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 151-18 від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 14.02.2019 року.

Головуючий суддя ОСОБА_8
Судді ОСОБА_9 ОСОБА_10