Справа № 524/1346/17
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2019 року

Київ

справа №524/1346/17

адміністративне провадження №К/9901/33810/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Білоуса О.В.,

суддів - Бевзенка В.М., Шарапи В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Кременчуці Департаменту патрульної поліції на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року (головуючий суддя - Подобайло З.Г., судді - Григоров А.М., Тацій Л.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Кременчуці Департаменту патрульної поліції старшого сержанта поліції Мокрецова Миколи Миколайовича, третя особа - Управління патрульної поліції у місті Кременчуці Департаменту патрульної поліції про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у місті Кременчуці Департаменту патрульної поліції (далі - УПП у місті Кременчуці ДПП) старшого сержанта поліції Мокрецова М.М. (далі - інспектор Мокрецов М.М.) про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, в якому просив:

- визнати протиправними дії інспектора Мокрецова М.М. щодо винесення постанови по справі про адміністративне правопорушення;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 16 лютого 2017 року серії АР № 816285 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП);

- закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 лютого 2017 року у місті Кременчуці керуючи автомобілем «НYUNDAI ACCENT», номерний знак «НОМЕР_1», був зупинений інспектором Мокрецовим М.М., яким винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 3.1 пункту 3.33 розділу 33 Правил дорожнього руху України. У вказаній постанові зазначено, що позивач не виконав вимоги дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено». Позивач вважає вказану постанову безпідставною та винесеною з порушенням порядку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки Правил дорожнього руху не порушував. ОСОБА_1 зазначив, що дорожній знак 3.1 «Рух заборонено», за порушення вимог якого його притягнуто до адміністративної відповідальності, в подальшому було демонтовано. Крім того, оскаржувана постанова про притягнення до адміністративної відповідальності винесена з порушенням вимог статей 245 КУпАП, без з'ясування обставин та факту вчинення правопорушення.

Постановою Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 травня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року скасовано постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 травня 2017 року та прийнято нову, якою адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано постанову від 16 лютого 2017 року серії АР № 816285 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн. за частиною першою статті 122 КУпАП;

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим у справі судовим рішенням суду апеляційної інстанції УПП у місті Кременчуці ДПП звернулося до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а постанову Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 травня 2017 року залишити в силі.

В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначив, що 16 лютого 2017 року інспектором Мокрецовим М.М. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, у зв'язку із тим, що останній порушив Правила дорожнього руху, а саме керуючи транспортним засобом у місті Кременчуці, по вулиці Генерала Жадова не виконав вимоги дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено». УПП у місті Кременчуці ДПП зазначило, що висновки суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови є помилковими, оскільки вчинення позивачем адміністративного правопорушення ним не заперечується та підтверджується показами свідків. При цьому, постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, винесена з дотриманням порядку та відповідає вимогам, встановленим КУпАП.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Справу згідно з Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 березня 2018 року передано для розгляду касаційної скарги колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Білоуса О.В. (суддя-доповідач), Бевзенка В.М., Шарапи В.М.

ОСОБА_1 скористався своїм правом та надіслав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваного судового рішення зазначив, що рішення суду, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 16 лютого 2017 року відповідачем, стосовно позивача, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії АР № 816285, якою його визнано винним за частиною першою статті 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

У постанові зазначено, що 16 лютого 2017 року о 12 год. 40 хв. у місті Кременчуці по вулиці Генерала Жадова, водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем «НYUNDAI ACCENT», номерний знак «НОМЕР_1», здійснив рух з порушенням вимог дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено», чим порушив підпункт 3.1 пункту 3.31 розділу 33 Правил дорожнього руху України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується наданими відповідачем доказами, а тому підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні. Таким чином, відповідачем доведено правомірність прийняття постанови від 16 лютого 2017 року серії АР № 816285. При цьому, позивачем, відповідно до вимог статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) не доведено обставин, на яких ґрунтуються вимоги адміністративного позову.

Харківський апеляційний адміністративний суд скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог виходив з того, що висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є помилковими. Суд зазначив, що відповідачем не надано належних доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП, а тому притягнення його до відповідальності є необґрунтованим та протиправним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погоджується із зазначеними висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Стаття 280 КУпАП закріплює обов'язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення та чи винна дана особа в його вчиненні.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року № 3353, встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (із змінами та доповненнями, далі - ПДР України).

Пунктами 1.3 та 1.9. ПДР України встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Підпунктом 8.4. (в) ПДР України визначено, що заборонні знаки запроваджують або скасовують певні обмеження в русі.

Відповідно до підпункту 3.1 пункту 33.1 «Заборонні знаки» розділу 33 ПДР України - «Рух заборонено», дорожній знак 3.1 забороняє рух усіх транспортних засобів у випадках, коли: початок пішохідної зони позначено знаком 5.33; дорога та (або) вулиця перебуває в аварійному стані і непридатна для руху транспортних засобів; у такому випадку обов'язково додатково встановлюється знак 3.43.

Згідно з частиною першою статті 122 КУпАП, перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив, що відповідно до положень КАС України обов'язок доказування правомірності прийнятого рішення покладається саме на відповідача, як суб'єкта владних повноважень. Суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення. При цьому, оскаржувана постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративних відповідальності не містить інформації про здійснення фіксації правопорушення та посилань на наявність будь-яких доказів порушення позивачем ПДР України. Також у постанові не вказано про те, чи взагалі таке фіксування проводилось. Враховуючи наведене та відсутність інших доказів вини позивача, суд апеляційної інстанції зазначив, що правомірність прийняття оскаржуваної постанови відповідачем не доведена.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про протиправність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення підпункту 3.1 пункту 33.1 розділу 33 ПДР України, у зв'язку із відсутністю належних доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові від 16 лютого 2017 року серії АР № 816285.

Відповідно до статті 77 далі - КАС України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

За приписами статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості перевіряти правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, інакше, аніж на підставі встановлених ними фактичних обставин справи. При цьому будь-яких обставин, які б свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права, що дозволяли б суду вийти за межі доводів касаційної скарги та слугували обов'язковою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною першою статті 69 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанції), доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частиною першою статті 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, колегія суддів Верховного Суду не вбачає порушень процесуального законодавства судом апеляційної інстанції під час розгляду цієї справи, оскільки встановлення належності чи неналежності доказів, їх допустимості та достатності, переваги одних доказів над іншими, а також їх оцінка належать до компетенції суду апеляційної інстанції.

Решта доводів касаційної скарги, по суті, зводяться до незгоди з мотивами суду апеляційної інстанції, якими він керувався при оцінці доказів і встановлених на цих підставах обставин дорожньої-транспортної ситуації за участю позивача, що у підсумку вплинуло на прийняття рішення про відсутність у діях останнього складу адміністративного правопорушення, поставленого йому за провину та протиправність оскаржуваної постанови.

З урахуванням визначених статтею 341 КАС України меж перегляду касаційним судом рішення суду апеляційної інстанції, такі аргументи позивача не можуть слугувати підставою для висновку про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскарженого судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що постанова Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені у касаційній скарзі не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 345, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Управління патрульної поліції у місті Кременчуці Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді В.М.Бевзенко

В.М.Шарапа