Справа № 420/6080/18
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6080/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

судді - Бутенко А.В.,

за участю секретаря - Філімоненко А.О.,

сторін:

представник позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Погожий Д.В. (по довіреності),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу №204 від 25.10.2018 року, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44), в якому позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №204 від 25.10.2018 року про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення відносно громадян Афганістану ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування позову зазначено, що позивачі не можуть повернутись до країни свого громадянського походження через побоювання за власне життя, а оскаржуваний наказ №204 від 25.10.2018 року є прийнятим із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким, що пілягає скасуанню як незаконний.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав зазначених в адміністративному позові (а.с. 4-8).

Представник відповідача заперечував проти позову та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, пояснивши, що було проведено аналіз наданої Позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи, ОСОБА_2 в'їхала на територію України у вересні 2018 року. З території Афганістану вибула в серпні 2018 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ), на підставі паспортного документу. З її слів, на території Російської Федерації вона знаходилась протягом місяця, після чого нелегально вибула до України на автомобілі, користуючись послугами посередника. Відповідач вважає, що оскаржуване рішення винесено законно, на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов (а.с. 21-31).

21.01.2019 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій представник наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с. 125-133).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд встановив наступне.

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Судом встановлено, що 22.10.2018 року, громадянка Афганістану ОСОБА_2 та її неповнолітній син - ОСОБА_3 звернулись із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області, в якій зазначено про наркотичну залежність чоловіка та переслідування з боку угруповання «Талібан» в країні громадянської належності у якості причин виїзду.

20.11.2018 року, позивач отримала повідомлення №5/1-751 від 25 жовтня 2018 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ТУ ДМС України в Одеській області про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 204 від 25.10.2018 року.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області №204 від 25.10.2018 року, Позивач оскаржила його у судовому порядку.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано.

В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна ~ тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Суд зазначає, що позивач з вересня 2018 року до моменту звернення за міжнародним захистом, 22.10.2018 року, перебувала на території України нелегально.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від часу прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Щодо причин звернення за міжнародним захистом позивач повідомила, що була вимушена залишити Батьківщину, через побоювання за власне життя.

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача можливо визначити, що вона не переслідувалась в регіоні постійного проживання за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи (арк. 5 протоколу співбесіди від 25.10.2018). Також, по відношенню до неї не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця (арк. 5 анкети від 23.10.2018). Також, аналізом проведених із позивачем анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у неї побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв'язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п. 13 ст. 1 Закону.

Додатково, за матеріалами особової справи позивача встановлено, що історія переслідування позивача не містить будь-яких обставин або умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону. Результати проведеного аналізу вказують на необґрунтованість звернення за міжнародним захистом, отримані пояснення містять певні протиріччя, що зменшує рівень довіри до її клопотання в цілому.

Так, з анкетування від 23.10.2018 спостерігається, що виїзд ОСОБА_2 пов'язаний із вживанням наркотичних засобів її чоловіком (в більшій мірі) та побоюванням щодо ймовірності викрадення її сина талібами, однак в ході проведення протоколу співбесіди від 25.10.2018 встановлено, що причиною виїзду були листи з погрозами від членів угруповування «талібан». Необхідно звернути увагу, що відповідно до протоколу співбесіди від 25.10.2018, листи з погрозами почали надходити ще за час роботи позивача в ліцеї «Ошторграм», м. Кохестан (1999-2015 роки), надходження таких листів продовжилось після зміни місця роботи та переїзду до м. Кабул (2015 - 2018 роки), переїзд до столиці Афганістану відбувся через конфлікти з чоловіком, дата надходження першого листа, кількість листів їй невідомо, зі слів позивача, вони мали загальний характер та не були адресовані комусь особисто (не містили жодних імен), тому розглядати їх як пряму загрозу життю не можливо. Жодних підтверджень існування таких листів немає. З урахуванням об'єктивної можливості надання такої інформації, вказане свідчить про те, що позивач не надала до ГУ ДМС України в Одеській області усі важливі факти, що були у її розпорядженні та не зробила реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом.

Відповідно до наявних матеріалів особової справи з урахуванням проведених співбесід судом встановлено, що позивач не надала до ГУ ДМС України в Одеській області жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Наведене вище кореспондується з вимогами ч. 7 ст. 7 Закону, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Також, в Афганістані, залишилась проживати рідна сестра позивача (про існування якої особа під час проведення анкетування нібито забула), брат позивача наразі проживає в Афганістані, рідному для неї с. Хамзарагар та працює вчителем (арк. 5, співбесіди від 25.10.2018). Нікого з рідних ніколи не переслідували, проблем з органами державної влади Афганістану не мали (арк. 4 співбесіди від 25.10.2018). Крім цього, позивачеві (або її сину) особисто ніхто ніколи не погрожував, із членами радикального руху ніхто ніколи не контактував (арк. 4 співбесіди від 25.10.2018).

Крім того, позивач перебувала місяць на території РФ, не приймаючи спроб звернення до міграційних структур з приводу отримання захисту (арк. 3 співбесіди від 25.10.2018). Міграційною службою вважається, що у разі обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань біженець звертається за захистом в першій країні потрапляння, в якій можливо звернутись за міжнародним захистом, що в даному випадку здійснено не було, враховуючи приєднання РФ до Конвенції 1951 року та Протоколу про біженців 1967 року. Щодо причин звернення до ГУ ДМС України в Одеській області, було повідомлено про наявність певних труднощів щодо подальшого проживання в м. Одеса, крім цього позивач передбачає можливість переїзду до Німеччини, у разі отримання допомоги з боку міграційної служби (арк. 5, співбесіди від 25.10.2018).

Як спостерігається з актуальної інформації по країні походження, ситуація в галузі безпеки в Афганістані наразі в цілому є задовільною, державою ведуться активні дії задля відновлення безпеки, зокрема боротьба влади країни з ІГІЛ свідчить про інтеграцію держави у міжнародні відносини, яка має за мету встановлення цілковитої безпеки.

За матеріалами справи, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує податкового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні її громадянської належності, через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За час перебування позивача в Україні подій або ново виявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізувати власне перебування на території України.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 204 від 25.10.2018 року про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, документально не підтверджені, отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, яка також діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу №204 від 25.10.2018 року, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 18.02.2019 року.

Суддя Бутенко А.В.

.