Справа № 640/19272/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

13 лютого 2019 року м. Київ № 640/19272/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні матеріали адміністративної справи

за позовомОСОБА_1
до Київської міської ради,
третя особа:Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація
про визнання незаконним рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36), третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (02225, м. Київ, пр-т Маяковського, 29), з вимогою:

- визнання незаконним (нечинним), таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.12.2018 року відкрито провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Відповідно до пунктів 1, 3, 6 частини другої статті 173 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України в чинній редакції) завданням підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті

На виконання вказаних положень статті 173 КАС України у підготовчому засіданні 13.02.2019 року судом було запропоновано позивачу надати відомості про застосування до нього оскаржуваного нормативно-правового акта або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт, а також щодо дотримання строку звернення до суду із даним позовом.

Представник позивача у підготовчому засіданні відповідні письмові заяви суду не надав.

При вирішенні питання щодо можливості продовження розгляду даної справи, судом враховується наступне.

Звертаючись до суду із позовом про визнання незаконним (нечинним), таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року за №473/9961 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933».

Так, вказаним рішенням відповідача було викладено пункт 3 рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 у такій редакції: «Делегувати районним в місті Києві державним адміністраціям право видачі ордерів на жилі приміщення в гуртожитках мешканцям, які постійно в них проживають, зареєстровані та перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов.

Питання надання ордерів на займані мешканцями гуртожитків жилі приміщення районним в місті Києві державним адміністраціям розглядати попередньо на громадських комісіях з житлових питань за участю представників гуртожитків».

Мотивуючи свої вимоги позивач вказує на те, що така редакція оскаржуваного рішення суперечить Житловому кодексу України, зокрема статті 58 та статті 131 (п.10 Примірного положення про гуртожитки, чинного на час винесення спірного рішення), якими встановлено, що такі ордери можуть бути видані лише на вільну жилу площу.

При цьому позовна заява не містить жодного посилання на те, яким чином оскаржуване рішення вплинуло на права позивача, не наведено доводів в обґрунтування того, що позивач є учасником тих правовідносин, на врегулювання яких видане оскаржуване рішення.

Відповідно до статті 55 Конституції України (в редакції, чинній на час звернення позивача до суду) кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень, станом на час звернення позивача до суду із даним позовом визначаються статтею 264 КАС України. Зокрема, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень (п.2 ч.1 ст.264 КАС України).

Частиною другою вказаної статті КАС України встановлено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно визначення, веденого у пункті 8 частини першої статті 4 КАС України, позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Частиною першою статті 5 КАС України гарантовано право кожній особі в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 року №19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов'язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

На необхідності такого застосування норм процесуального права наголошується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.06.2018 року в справі №826/4406/16 (адміністративне провадження №К/9901/454/17 (№К/9901/39/18)).

Оскільки відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, суд під час підготовчого провадження має з'ясувати обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрати відповідні докази з метою встановлення дії оскаржуваного нормативно-правового акта в контексті впливу на права та обов'язки особи та дослідити наявність її порушеного права та, відповідно, обґрунтованості підстав звернення останньої до суду.

Відтак, відсутність визначення обсягу прав позивача, які порушуються спірним нормативно-правовим актом (рішенням), а також мотивованих обґрунтувань обставин, які вказують на спричинення порушення його прав, перешкоджають вчиненню подальших процесуальних дій у даній справі.

Так, відповідно до пункту 10 частини п'ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження нормативно-правових актів в позовній заяві зазначаються відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Крім того, згідно частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьою статті 3 КАС України встановлено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 99 КАС України (в редакції на час ухвалення оскаржуваного позивачем рішення) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Також, відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 КАС України у редакції на час звернення з позовом до суду, строк звернення залишився незмінний, а саме, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 122 КАС України встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас, як вбачається з позовної заяви, позивач оскаржує, правомірність рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва», а саме, просить визнати даний нормативно-правовий акт незаконним (нечинним), таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили. Така позовна заява направлена позивачем засобами поштового зв'язку 16.11.2018 року.

При цьому слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли особа дізналась про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.

Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

В позовній заяві ОСОБА_1 не зазначено, коли він став учасником правовідносин, які регулюються оскаржуваним актом і коли йому стало відомо про порушення його прав.

Одночасно, суд звертає увагу на те, що коли йдеться про дію нормативно-правового акта, то строк, з якого особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, починається з дня опублікування акта, незважаючи на те, що особа, на яку поширює дію цей акт, фактично ознайомилася з ним значно пізніше. Це пояснюється тим, що особа мала реальну можливість (повинна була) дізнатися про цей акт у день його опублікування, якщо таке опублікування було зроблено у встановленому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.05.2018 №826/6380/17.

Оскаржуване позивачем рішення Київської міської ради від 13.11.2013 року №473/9961 Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 24.05.2012 року №596/7933 «Про приватизацію жилих приміщень у гуртожитках м. Києва» опубліковано в газеті «Хрещатик», 2013, 11, №176.

Однак, позовна заява була надіслана через поштове відділення лише 16.11.2018 року.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Відповідно до частини тринадцятої статті 171 КАС України суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Згідно частини другої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи вищевикладене, позовна заява підлягає залишенню без руху із встановленням позивачу строку для усунення недоліків шляхом подання до суду відомостей про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до нього або належність його до суб'єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт; заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з посиланням на обставини, які перешкоджали позивачу звернутись до суду із відповідним позовом з дотриманням строку, встановленого КАС України, навести доводи на обґрунтування поважності причин пропуску строку та надати докази на підтвердження таких доводів.

Водночас, суд попереджає позивача про те, що якщо визначені судом недоліки не буде подано особою, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст.123, 160, 161, ч.1 ст.169, ч.13 ст.171, ст.ст.173, 179, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

2. Встановити позивачу строк до 26.02.2019 року включно для усунення недоліків.

3. Попередити позивача, що у разі неусунення недоліків у встановлений строк заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

4. Оголосити перерву у підготовчому засіданні до 28 лютого 2019 року 14-00 год.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.А. Добрівська