Справа № 813/2136/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-02-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3052/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Сапіга В.П.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представника відповідача Войтків З.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Головного управління ДФС у Львівській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Каравелла Груп» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року (головуючий суддя Гулкевич І.З., м.Львів, проголошено 12:12:51) у справі № 813/2136/18 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Каравелла Груп» до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

24.05.2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № від 18.04.2018 року на загальну суму 9 913,62 грн.

Позов обґрунтовує незгодою з висновками відповідача про невірне визначення коду товару при його розмитнені, оскільки жодних доказів про проведення будь-яких досліджень відібрання зразків товару для проведення експертизи чи досліджень не здійснювалось, а тому прийняті рішення підлягають скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Львівській області №, № від 18.04.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права зазначає, що податкові повідомлення-рішення прийнятті відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки позивачем невірно визначено код товару при його розмитнені. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим, рішення суду першої інстанції оскаржив і позивач, вважає витрати на правову допомогу адвоката, яку Товариство просило відшкодувати є такими, що мають бути сплаченими. Зазначає, що КАС України встановлена можливість відшкодування таких витрат, а відтак рішення суду першої інстанції є таким, що підлягає скасуванню у частині відмови у відшкодуванні судових витрат на правову допомогу.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Головним Управлінням ДФС у Львівській області було проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ «Каравелла Груп» дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи щодо правильності класифікації товару «Вироби з металу-заклепка DIN 7337» за період 2016-2018 роки, за результатами якої складено Акт від 22.03.2018 року №728/13-01-14-11/40158393. На підставі висновків Акту відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 18.04.2018 року: № про збільшення грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість із ввезених на територію України товарів, в сумі 1 652,26 грн., в тому числі за основним платежем - 1321,81 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 330,45 грн.; № про збільшення грошового зобов'язання за платежем мито на товари, що ввозиться суб'єктами господарювання в сумі 8 261,36 грн., в тому числі за основним платежем - 6609,09 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1652,27 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Каравелла Груп" в період 2016-2018 років ввезено на митну територію України за митними деклараціями №209140000/2016/037040 від 06.09.2016, №UA209140/2017/127977 від 03.07.2017, №UA209140/2017/129412 від 07.07.2017, № UA209140/2017/130154 від 12.07.2017, № UA209140/2017/138198 від 15.08.2017, № UA209140/2017/138872 від 18.08.2017, № UA209140/2017/139731 від 22.08.2017, № UA209140/2017/139864 від 23.08.2017, № UA209140/2017/141001 від 29.08.2017, № UA209140/2017/141790 від 31.08.2017, № UA209140/2017/142924 від 05.09.2017, № UA209140/2017/143839 від 08.09.2017, № UA209140/2017/145902 від 18.09.2017, № UA209140/2017/150021 від 03.10.2017, № UA209140/2017/154893 від 23.10.2017, № UA209140/2017/156504 від 27.10.2017, № UA209140/2017/158878 від 07.11.2017, № UA209140/2017/161587 від 17.11.2017, № UA209140/2017/163751 від 27.11.2017, № UA209140/2017/164710 від 30.11.2017, № UA209140/2017/168261 від 14.12.2017, № UA209140/2017/170520 від 22.12.2017, № UA209140/2018/101434 від 11.01.2018, № UA209140/2018/101385 від 24.01.2018, № UA209140/2018/106594 від 02.02.2018, № UA209140/2018/108520 від 10.02.2018, № UA209140/2018/113146 від 01.03.2018 заклепки DIN 7337, країна виробник Китай, код УКТ ЗЕД .

22.03.2018 працівниками Головного управління ДФС у Львівській області на підставі ст.ст. 345, 351 Митного кодексу України, наказу Головного управління ДФС України у Львівській області №1346 від 01.03.2018, проведено документальну невиїзну перевірку з питань дотримання товариством з обмеженою відповідальністю "Каравелла Груп" вимог законодавства України з питань державної митної справи щодо правильності класифікації товару "Вироби з металу-заклепка DIN 7337" за період 2016-2018.

Підставою для проведення перевірки товариства з обмеженою відповідальністю "Каравелла Груп" в акті перевірки від 22.03.2018 р Головного управління ДФС у Львівській області зазначено підпункт 1 частини 2 статті 351 Митного кодексу України. Однак, всупереч положень частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України представник відповідача не надав докази на підтвердження наявності наведених у зазначеній нормі підстав. Тоді як імпортований позивачем товар, щодо правильності декларування кодів якого стосувалась документальна перевірка, пройшов митне оформлення. Митні декларації в яких позивач задекларував до ввезення на митну територію України товар: «заклепка DIN 7337» за кодом УКТЗЕД , були прийняті митним органом, а імпортований товар випущений у вільний обіг.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що в Головного управління ДФС у Львівській області не було правових підстав для збільшення сум грошових зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Каравелла Груп" зі сплати ПДВ з ввезених на територію України товарів та мита на товари, що ввозяться суб'єктами підприємницької діяльності, а тому податкові повідомлення-рішення №, № від 18.04.2018 прийняті відповідачем протиправно і підлягають скасуванню. Щодо витрат позивача на правову допомогу, суд зазначив, що з поданих представником позивача документів неможливо встановити об'єми, кількість та види виконаних конкретних послуг, за які здійснено оплату позивачем, тому в частині розподілу витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката, належить відмовити.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 4 Митного кодексу України, митна процедура це зумовлені метою переміщення товарів через митний кордон України сукупність митних формальностей та порядок їх виконання. В розумінні пункту 29 частини 1 цієї статті митні формальності - сукупність дій, що підлягають виконанню відповідними особами і органами доходів і зборів з метою дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи.

Згідно пункту 49 частини 1 статті 4 Митного кодексу України, пропуск товарів через митний кордон України це надання органом доходів і зборів відповідній особі дозволу на переміщення товарів через митний кордон України з урахуванням заявленої мети такого переміщення.

Згідно з частиною 1 статті 246 Митного кодексу України, метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно частин 1-2 статті 248 Митного кодексу України, митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

У відповідності до норм частин 1-5 статті 69 Митного кодексу України товари при їх декларуванні підлягають класифікації, тобто у відношенні товарів визначаються коди відповідно до класифікаційних групувань, зазначених в УКТЗЕД.

Органи доходів і зборів здійснюють контроль правильності класифікації товарів, поданих до митного оформлення, згідно з УКТЗЕД.

Згідно частини 7 статті 69 Митного кодексу України рішення органів доходів і зборів щодо класифікації товарів для митних цілей є обов'язковими. Такі рішення оприлюднюються у встановленому законодавством порядку. У разі незгоди з рішенням органу доходів і зборів щодо класифікації товару декларант або уповноважена ним особа має право оскаржити це рішення до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Термін класифікація товару для цілей розділу ІV Митного кодексу України міститься в пункті 3 Порядку роботи відділу митних платежів, підрозділу митного оформлення митного органу та митного поста при вирішенні питань класифікації товарів, що переміщуються через митний кордон України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №650, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.07.2012 за №1085/21397, та розуміється як: визначення коду товару відповідно до вимог Основних правил інтерпретації УКТЗЕД, передбачених Законом України Про митний тариф України, з урахуванням Пояснень до УКТЗЕД, рішень Комітету з Гармонізованої системи опису та кодування товарів Всесвітньої митної організації, методичних рекомендацій щодо класифікації окремих товарів згідно з вимогами УКТЗЕД, розроблених центральним органом виконавчої влади у сфері митної справи на виконання статті 68 Кодексу, до початку переміщення товару через митний кордон України, під час митного оформлення та після завершення митного оформлення. Також, в пункті 3 розділу І Порядку №650 визначено, що контроль правильності класифікації товарів - це перевірка правильності опису товару та відповідного йому коду в митній декларації вимогам Основних правил інтерпретації УКТЗЕД під час проведення процедур його митного контролю та митного оформлення.

Згідно з пунктами 1 та 2 розділу ІІІ зазначеного Порядку №650 декларант або уповноважена ним особа класифікує товари згідно з УКТЗЕД при їх декларуванні відповідно до статті 69 Митного кодексу України, а посадові особи митного поста здійснюють контроль правильності класифікації товарів під час проведення митних формальностей при митному оформленні товарів.

Пунктом 4 розділу ІІІ цього Порядку №650 встановлено, що контроль правильності класифікації товарів здійснюється, зокрема, шляхом перевірки відповідності: відомостей про товар та коду товару згідно з УКТЗЕД, заявлених у митній декларації, відомостям про товар (найменування, опис, визначальні характеристики для класифікації товарів тощо), зазначеним у наданих для митного контролю документах, шляхом перевірки дотримання вимог Основних правил інтерпретації УКТЗЕД з урахуванням Пояснень до УКТЗЕД, рекомендацій, розроблених центральним органом виконавчої влади у сфері митної справи відповідно до вимог статті 68 Кодексу; заявленого коду товару відомостям, наведеним у базі даних Класифікаційні рішення програми Інспектор 2006 ЄАІС. При цьому, така відповідність поділяється на три категорії: а) ідентичні товари; б) подібні (аналогічні) товари; в) товари, які не підпадають під вимоги підпунктів а та б абзацу четвертого цього пункту, але мають схожі: характеристики, які є визначальними для класифікації товару; призначення або принцип дії яких є основним для класифікації товару.

У разі неможливості однозначно перевірити правильність класифікації товару на підставі задекларованих відомостей відповідно до вимог статті 69 Кодексу декларант або уповноважена ним особа письмово повідомляється про необхідність надання додаткових документів чи відомостей, необхідних для підтвердження задекларованого ним коду товару згідно з УКТЗЕД. При електронному декларуванні посадова особа ВМП або ПМО чи митного поста за допомогою АСМО створює та передає декларанту або уповноваженій ним особі засвідчене електронним цифровим підписом електронне повідомлення про необхідність подання документів, які підтверджують класифікацію товару (пункт 5 розділу ІІІ Порядку №650).

У разі відмови у наданні декларантом або уповноваженою ним особою додаткових документів чи відомостей посадовою особою митного органу здійснюються митні формальності за наявними документами та відомостями з використанням довідкової інформації. При проведенні цих митних формальностей або підтверджується код товару, або надається відмова в митному оформленні та за наявності достатньої інформації виноситься Рішення (пункт 6 розділу ІІІ Порядку №650). Отже, відсутність рішення про визначення коду товару та випущення товару у вільний обіг свідчить про класифікацію його митним органом відповідно до коду, заявленого у митній декларації.

Відповідно до частини 1 статті 345 Митного кодексу України документальна перевірка - сукупність заходів, за допомогою яких органи доходів і зборів переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів.

Частиною 2 статті 351 Митного кодексу передбачено, що документальна невиїзна перевірка проводиться у разі: 1) виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань державної митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів; 2) надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про не підтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Аналіз наведених норм свідчить про можливість митного контролю після завершення митного оформлення за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України.

Водночас, згідно із підпунктом 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України, контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов'язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

Відповідно до пункту 54.5 статті 54 Податкового кодексу України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов'язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов'язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Отже, обов'язок визначення у відношенні товару коду класифікації покладається на декларанта товару, що поставляється на митну територію України, а орган доходів і зборів має перевірити правильність класифікації товару, поданого до митного оформлення.

У разі виявлення під час митного оформлення товару порушення правил класифікації орган доходів і зборів має самостійно класифікувати такий товар.

Про зміну класифікації заявленого до митного оформлення товару орган приймає відповідне рішення, яке може бути предметом оскарження до органу вищого рівня або до суду. Повноваженнями щодо прийняття рішення про класифікацію товару орган доходів і зборів наділений і після проведення митного оформлення товару.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2018, справа №814/978/17, зазначив, що класифікацію товарів за УКТЗЕД здійснює особа, яка подає декларацію. Орган доходів і зборів здійснює контроль за такою класифікацією, може самостійно визначити код задекларованого товару лише у тому разі, коли виявить порушення правил класифікації з боку декларанта. Повноваження податкового органу щодо самостійного визначення коду товару не є дискреційними та обумовлені виключно наявністю порушення правил класифікації з боку декларанта.

У даному випадку, визначення суми грошових зобов'язань позивачу згідно оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відбулось за відсутності результатів митного контролю, а також рішення компетентного органу про зміну класифікації товару, отриманих після закінчення процедури митного оформлення та випуску товару, тобто за відсутності правових підстав, всупереч вимог частин 4 та 7 статті 69 Митного кодексу України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає до задоволення.

Щодо витрат позивача на правничу допомогу адвоката, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частини 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2). Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4).

Системний аналіз наведених вище норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів. Окрім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Колегія суддів звертає увагу на відсутність акту приймання-передачі виконаних робіт за договором про надання правничої допомоги з детальним описом таких робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, квитанції про оплату витрат, докази виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів, фінансові документи, що підтверджують витрати на правничу допомогу, а тому апеляційну скаргу позивача слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб'єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.242, 243, 268, 286, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги Головного управління ДФС у Львівській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Каравелла Груп» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2018 року у справі № 813/2136/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. П. Сапіга
Повне судове рішення складено 19 лютого 2019 року