Справа № 808/1949/18
Суддя: Суховаров А.В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а їн и

22 січня 2019 року справа 808/1949/18

Третій апеляційний адміністративний суду складі колегії:

головуючий суддя Суховаров А.В.

судді Головко О.В., Ясенова Т.І.,

при секретарі Троянові А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2018 (суддя Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про визнання протиправними дій щодо звільнення та ненадання довідки про нараховані і виплачені доходи, зміну формулювання причин звільнення, виплату вихідної допомоги, стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 29.05.2018 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому просить:

- визнати протиправними дії щодо звільнення з 02.05.2018 за власним бажанням з посади головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу»;

- зобовязати змінити формулювання причин звільнення в наказі №395-о від 26.04.2018 і трудовій книжці, та внести запис про звільнення 02.05.2018 на підставі частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», частини 3 статті 38 КЗпП України;

- визнати протиправними дії щодо ненадання довідки про нараховані і виплачені доходи за період з 01.01.2018 по 02.05.2018;

- зобовязати виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 32007гр06коп без врахування податків та інших обовязкових платежів;

- стягнути середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні з 02.05.2018 по 25.06.2018 в сумі 20271гр10коп без врахування податків та інших обовязкових платежів (ас5,74).

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2018 позов задоволений частково:

- визнані протиправними дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з 02.05.2018 за власним бажанням з посади головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу»;

- з Офісу великих платників податків на користь ОСОБА_1 стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19737гр65коп;

- в решті позовних вимог відмовлено;

- за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків на користь ОСОБА_1 стягнуті судові витрати в сумі 704гр80коп.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що на час подання заяви про звільнення, відповідач не порушив право ОСОБА_1 на відшкодування витрат на відрядження (ас128).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що витрати на відрядження були відшкодовані тільки після подачі заяви про звільнення. Відмова в наданні довідки про нараховані і виплачені доходи є прямим порушенням статті 31 Закону України «Про оплату праці», статей 49, 110 КЗпП України. Суд невірно розрахував кількість робочих днів за період затримки розрахунку при звільненні. Необгрунтовано відмовлено у виплаті вихідної допомоги, адже відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку (ас135).

В апеляційній скарзі Офіс великих платників податків просить рішення суду скасувати та повністю відмовити в задоволенні позову. Посилаються на помилковість виплати позивачу 25.06.2018, яка не є заробітною платою, а тому невірно стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку. В Законі України «Про державну службу» відсутня така підстава для звільнення як порушення роботодавцем законодавства про працю (ас147).

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного:

Наказом №1441-о від 14.12.2017 ОСОБА_1 з 15.12.2017 призначений на посаду головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на період відпустки для догляду за дитиною основного працівника (ас15).

Наказом №268-о від 19.03.2018 ОСОБА_1 переведений на постійну посаду головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (ас15).

Наказом №18-к від 11.01.2018 позивач відряджений до Донецького окружного адміністративного суду на 4 доби з 14.01.2018 по 17.01.2018 для участі в судових засіданнях. Згідно звіту про використання коштів, проїзних квитків, квитанції готелю на відрядження витрачено 1053гр67коп (ас32-34).

Наказом №71-к від 26.01.2018 позивач відряджений до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на 1 добу 30.01.2018 для участі в судовому засіданні. Згідно звіту про використання коштів та проїзних квитків, на відрядження витрачено 167гр12коп (ас21-23).

Наказом №162-к від 27.02.2018 позивач відряджений до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на 1 добу 28.02.2018 для участі в судовому засіданні. Згідно звіту про використання коштів, на відрядження витрачено 60гр (а24-25).

Наказом №197-к від 12.03.2018 позивач відряджений до Донецького окружного адміністративного суду на 5 діб з 12.03.2018 по 16.03.2018 для участі в судових засіданнях. Згідно звіту про використання коштів, проїзних квитків, квитанції готелю на відрядження витрачено 1515гр98коп (ас35-34).

Наказом №237-к від 20.03.2018 позивач відряджений до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на 1 добу 22.03.2018 для участі в судовому засіданні.

Згідно звіту про використання коштів та проїзних квитків, на відрядження витрачено 176гр93коп (ас26-28).

Наказом №351-к від 16.04.2018 позивач відряджений до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду на 1 добу 17.04.2018 для участі в судовому засіданні. Згідно звіту про використання коштів та проїзних квитків, на відрядження витрачено 176гр93коп (ас29-31,125).

Позивач 19.04.2018 подав заяву про звільнення з 02.05.2018 за частиною 3 статті 38 КЗпП України в звязку із систематичним порушенням роботодавцем статті 121 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України (ас16). Згідно поштового повідомлення, заява отримана відповідачем 23.04.2018 (ас17).

Після отримання заяви, Офісом великих платників податків 26.04.2018 на рахунок ОСОБА_1 перераховано 2973гр70коп у відшкодування витрат на відрядження (ас40,49) та листом №311/14/28-10-04-01-24 від 26.04.2018 повідомлено про здійснення повної оплати по відрядженням згідно з установленими нормами відрядних видатків (ас20).

Листом №317/14/28-10-04-01-24 від 27.04.2018 відповідач вказав на відсутність підстав для припинення державної служби відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України в звязку із повною оплатою по відрядженнях (ас18).

Позивач листом від 28.04.2018 наполягав на звільненні відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України в звязку з невиконанням законодавства про працю, уточнив, що не компенсовані витрати на відрядження згідно наказу №351-к від 16.04.2018 в сумі 176гр93коп. Також просив здійснити повний розрахунок при звільненні та надати довідку про доходи для виконання приписів частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції» (ас19).

Начальником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби прийнятий наказ №395-о від 26.04.2018:

- звільнити з 02.05.2018 ОСОБА_1 з посади головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за власним бажанням за статтею 86 Закону України «Про державну службу»;

- відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки» виплатити грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 11 календарних днів за період роботи з 15.12.2017 по 02.05.2018 та невикористану додаткову відпустку державного службовця в кількості 2 календарних днів (ас11).

В трудовій книжці позивача зроблений запис: «звільнений із займаної посади за власним бажанням стаття 86 Закону України «Про державну службу», наказ №395-о від 26.04.2018» (ас15).

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про державну службу», правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають в звязку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 121 КЗпП України, працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій в зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Відповідно до абзацу 1 пункту 11 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998, відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс в межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження.

Відповідно до абзацу 6 пункту 11 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998, якщо для остаточного розрахунку за відрядження необхідно виплатити додаткові кошти, виплата зазначених коштів має здійснюватись до закінчення третього банківського дня після затвердження керівником звіту про використання коштів, наданих на відрядження.

Відповідно до абзацу 1 пункту 12 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998, витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності документів в оригіналі, що засвідчують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), в тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона, якщо його обовязковість передбачена правилами перевезення, та розрахункових документів про їх придбання за всіма видами транспорту, в тому числі на чартерні рейси; рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого працівника, в тому числі бронювання місць в місцях проживання; страхових полісів тощо.

Як видно з матеріалів справи, за період з 11.01.2018 по 17.04.2018 позивач 6 разів направлявся у відрядження до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду та Донецького окружного адміністративного суду, проте в порушення пунктів 11, 12 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998, перед виїздом у відрядження не видавався аванс на оплату проїзду, найм житла, добові; при поверненні з відрядження понесені витрати не відшкодовувались.

Тільки після отримання 23.04.2018 заяви про звільнення в звязку із систематичним невідшкодуванням витрат на службові відрядження, відповідач 26.04.2018 частково погасив заборгованість перед ОСОБА_1 за період з 11.01.2018 по 22.03.2018.

Таким чином не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду першої інстанції що на час подання заяви про звільнення, відповідач не порушив право ОСОБА_1 на відшкодування витрат на відрядження. Навпаки, матеріалами справи доведено систематичне невідшкодування витрат на службові відрядження, тобто систематичне невиконання законодавства про працю.

Є помилковими доводи Офісу великих платників податків що в Законі України «Про державну службу» відсутня така підстава для звільнення як порушення роботодавцем законодавства про працю.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право звільнитись зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення в письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Відповідно до частини 2 статті 86 Закону України «Про державну службу», державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною 1 цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Відповідно до частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця в строк, визначений в поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Відповідно до частини 1 статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. В разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання в даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї згідно медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір в строк, про який просить працівник.

Відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Таким чином, і норми Закону України «Про державну службу», і КЗпП України надають працівнику право на звільнення за власним бажанням з письмовим попередженням не пізніш як за два тижня до дня звільнення. Також і норми Закону України «Про державну службу», і КЗпП України в окремих випадках зобовязують роботодавця звільнити особу в строк, визначений в поданій ним заяві. Частина 3 статті 86 Закону України «Про державну службу» конкретизує, що такі випадки передбачені в законодавстві про працю, а в частині 3 статті 38 КЗпП України визначений один з таких випадків невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Систематичне невідшкодування витрат на службові відрядження безумовно є систематичним невиконанням законодавства про працю, а тому є обгрунтованою заява позивача від 19.04.2018 про звільнення його з 02.05.2018 на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України в звязку із систематичним порушенням роботодавцем статті 121 КЗпП України. З огляду на викладене, є протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до частини 3 статті 235 КЗпП України, в разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту №58 від 29.07.1993, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись в точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до абзацу 1 пункту 2.3 Інструкції, всі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 2.10 Інструкції, в розділі «відомості про роботу», «відомості про нагородження», «відомості про заохочення» трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. В разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: «запис за № таким-то недійсний». Прийнятий за такою-то професією (посадою) і в графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. В такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу в разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: «запис за № таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі». При зміні формулювання причини звільнення пишеться: «запис за № таким-то є недійсним» звільнений... і зазначається нове формулювання. В графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. При наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається дублікат трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Таким чином, для відновлення порушеного права ОСОБА_1, в наказ про його звільнення і в трудову книжку мають бути внесені зміни та вказано про звільнення за власним бажанням 02.05.2018 на підставі частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», частини 3 статті 38 КЗпП України.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про оплату праці», відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органом чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника.

Відповідно до статті 49 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязані видати працівникові на його вимогу довідку про роботу на підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати.

Відповідно до статті 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який проводиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами витрат; б) розміри та підстави відрахувань і утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до частини 2 статті 45 Закону України «Про запобігання корупції», особи, зазначені в пункті 1, підпунктах «а», «в» пункту 2, пункті 5 частини 1 статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, повязану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.

З огляду на викладене, у роботодавця, незалежно від форми власності та виду діяльності, існує безумовний обовязок видавати працівнику на його вимогу довідку про нараховані і виплачені доходи. Відмова в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій щодо ненадання довідки про нараховані і виплачені доходи є абсолютно необгрунтованою. Те що така довідка направлена позивачу листом №410/14/28-10-05-03-39 від 30.05.2018 (ас52), більше ніж через місяць після звернення та після подачі позовної заяви, не виключає протиправність дій субєкта владних повноважень, адже відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про звернення громадян», така довідка мала бути видана невідкладно.

Відповідно до частини 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини 2 статті 116 КЗпП України, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум в строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку

Відповідно до частини 2 статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При звільнені ОСОБА_1 не відшкодовані витрати на відрядження 17.04.2018 та остаточний розрахунок проведений 25.06.2018. Відтак є помилковими доводи Офісу великих платників податків про безпідставне стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ніяких доказів помилковості перерахунку позивачу коштів 25.06.2018 субєкт владних повноважень не представив. Суд першої інстанції правильно розрахував, що період з 02.05.2018 по 25.06.2018 налічує 37 робочих днів та з урахуванням середньоденної заробітної плати 533гр45коп (ас66-69) стягнув середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19737гр65коп.

Помилковим є посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на незастосування окружним судом статті 44 КЗпП України, відповідно до якої при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного заробітку.

Як вже зазначалось вище, виходячи з положень частини 3 статті 5 Закону України «Про державну службу», норми законодавства про працю можуть бути застосовані лише у випадку відсутності регулювання спірних правовідносин цим Законом.

Питання виплати вихідної допомоги державним службовцем чітко врегульовано частиною 3 статті 83 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої така допомога виплачується тільки при звільненні в разі незгоди державного службовця на проходження державної служби в звязку із зміною її істотних умов та в разі досягнення державним службовцем 65-річного віку.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку що до позивача не може бути застосована стаття 44 КЗпП України.

З огляду на те, що в частині позовних вимог апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, на його користь підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 4228гр81коп та витрати на відправлення відзиву в сумі 60гр, а всього 4288гр81коп, за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень у відповідності до частини 1 статті 139 КАС України.

При відкритті апеляційного провадження, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.12.2018 питання сплати судового збору Офісом великих платників податків відстрочено на час ухвалення постанови. Оскільки в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити, та апеляційним судом визнанні такими, що підлягають задоволенню 3 немайнові вимоги і 1 вимога майнового характеру, з субєкта владних повноважень підлягає стягненню судовий збір в розмірі 4224гр у відповідності до частини 2 статті 133 КАС України.

Керуючись статтями 241-244, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2018 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними дій і зобовязання змінити формулювання причин звільнення, визнання протиправними дій щодо ненадання довідки про нараховані і виплачені доходи, - та прийняти в цій частині нову постанову.

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо звільнення ОСОБА_1 з 02.05.2018 за власним бажанням з посади головного державного інспектора юридичного відділу Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі статті 86 Закону України «Про державну службу».

Зобовязати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 в наказі №395-о від 26.04.2018 і трудовій книжці, та внести записи про звільнення за власним бажанням 02.05.2018 на підставі частини 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», частини 3 статті 38 КЗпП України.

Визнати протиправними дії Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби щодо ненадання ОСОБА_1 довідки про нараховані і виплачені доходи за період з 01.01.2018 по 02.05.2018 за його вимогою, викладеною в листі від 28.04.2018.

В частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 19737гр65коп та відмови в задоволенні позовної вимоги про зобовязання виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03.10.2018 залишити без змін.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 4288гр81коп за рахунок бюджетних асигнувань.

Стягнути з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби в дохід державного бюджету судовий збір в сумі 4224гр за рахунок бюджетних асигнувань.

Постанова набирає законної сили з 22.01.2019 та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя А.В. Суховаров

судді О.В. Головко

судді Т.І. Ясенова