Справа № 809/791/16
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року

Київ

справа №809/791/16

адміністративне провадження №К/9901/28103/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції в м.Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 (суддя Кафарський В.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 (головуючий суддя Макарик В.Я., судді: Большакова О.О., Глушко І.В.)

у справі №809/791/16 за позовом Державної податкової інспекції в м.Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ДПІ у м.Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області звернулась з адміністративним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості в сумі 302523,79грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.09.2016, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016, позов задоволено частково.

Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій податковий орган звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України. У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанцій, прийняти у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В обґрунтування своїх вимог ДПІ у м.Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права. Позивач зазначає, що податковим органом подано всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Як вважає позивач, судами в оскаржуваних рішеннях не надано розтлумачення норм статті 129 Податкового кодексу України.

Ухвалою Верховного Суду від 08.02.2019 попередній розгляд справи призначено на 12.02.2019.

Касаційний розгляд справи здійснюється в попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини. Податковим органом проведено документальну позапланову перевірку. За результатами перевірки ФОП ОСОБА_2, зафіксованими в акті від 20.01.2014 №240/09-15-17-2-25/33702110, позивачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.01.2014 №, яким відповідачу донараховано 257366,97грн. грошового зобов'язання податку на доходи фізичних осіб.

Згідно довідки-розрахунку податкового боргу ФОП ОСОБА_2 залишок основної суми платежу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування становить 204960,28грн., штрафні санкції - 51473,40грн.

Також, у зв'язку з непогашенням податкового зобов'язання позивачем нараховано пеню в розмірі 45691,45грн.

Крім того, відповідач у встановлений строк не погасив самостійно визначене податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 318,78грн. У зв'язку із несплатою самостійно узгодженого податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб контролюючим органом нараховано 79,88грн. пені.

Податковим органом було надіслано відповідачу податкову вимогу від 28.08.2015 №7387-25 на суму 302674,17грн., яка отримана відповідачем 01.09.2015.

Згідно підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпунктів 20.1.4, 20.1.18, 20.1.19 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов'язань платників податків; застосовувати до платників податків передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Пунктом 46.1 статті 46 Податкового Кодексу України встановлено, що податкова декларація, розрахунок - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Згідно пунктів 49.1, 49.2 статті 49 Податкового Кодексу України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків. Платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді.

Відповідно пункту 54.1 статті 54 Податкового кодексу України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 56.11 статті 56 Податкового кодексу України встановлено, що податкове зобов'язання самостійно визначене платником податків не підлягає оскарженню.

Згідно пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Як передбачено підпунктами 59.1, 59.5 статті 59 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Судами попередніх інстанцій з'ясовано, що за результатом проведеної документальної позапланової перевірки ФОП ОСОБА_2 податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.01.2014 №, яким відповідачу донараховано 257366,97грн. грошового зобов'язання податку на доходи фізичних осіб, з яких 205893,57грн. - за основним платежем та 51473,40грн. - штрафними санкціями.

Вищевказане повідомлення-рішення було оскаржене відповідачем у судовому порядку.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 у справі №809/569/14 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ДПІ у м.Івано-Франківську про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.01.2014 № у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішення суду набрало законної сили згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.06.2016 залишено без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_2, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.04.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.07.2015 - без змін.

Як встановлено частиною другою статті 255 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно положень частини першої статті 72 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суди попередніх інстанцій вірно встановили, що не підлягає доказуванню правомірність винесення позивачем податкового повідомлення-рішення від 31.01.2014 №. З огляду на зазначене, правильним є висновок судів, що у відповідача наявний обов'язок щодо сплати суми донарахованого згідно вказаного рішення грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в сумі 257366,97грн., з яких 205893,57грн. - за основним платежем та 51473,40грн. - штрафними санкціями.

Зважаючи на обставини справи, з урахуванням довідки-розрахунку, якою встановлено залишок основної суми платежу з податку на доходи фізичних осіб, який сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, суди правомірно погодились з вимогами позивача, що заборгованість ФОП ОСОБА_2 становить 204960, 28грн., штрафні санкції - 51473,40грн.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення вимог норм податкового законодавства, відповідач у встановлений строк не погасив самостійно визначене податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 318,78грн., визначене згідно поданої до контролюючого органу податкової декларації про майновий стан і доходи за 2014 рік. У зв'язку із несплатою самостійно узгодженого податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб контролюючим органом згідно підпункту 129.1.1. пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України відповідачем нараховано 79,88грн. пені.

Як вбачається, податковий борг відповідачем не сплачений, доказів самостійної сплати заборгованості у повному обсязі відповідачем до суду не надано.

Суд касаційної інстанції погоджується з позицією судів попередніх інстанцій, що до стягнення з ФОП ОСОБА_2 підлягає податковий борг у розмірі 256832грн., який складається з:

256433,68грн. - грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, визначеного згідно податкового повідомлення-рішення від 31.01.2014 № (204960,28грн. - основний платіж + 51473, 40грн. - штрафні санкції);

318,78грн. - самостійно визначеного платником грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб; 79,88грн. - пені.

Підсумовуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині, які підлягали задоволенню.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача суми пені в розмірі 45691,45грн.

Згідно підпункту 129.1.1 пункту 129.1 Податкового кодексу України після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня.

Нарахування пені розпочинається у день настання строку погашення податкового зобов'язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження) підпункт 129.1.2 пункту 129.1 статті 129 Податкового кодексу України.

Підпункт 2.1.1 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування та погашення пені за платежами, що контролюються органами державної податкової служби, затвердженої наказом ДПА України від 17.12.10 №953 передбачає, що пеня нараховується після закінчення встановлених Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу.

Нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні-рішенні згідно з Кодексом (абзац 2 підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Інструкції).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу донараховано грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб контролюючим органом прийнято 31.01.2014 та в день винесення отримано платником, що підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на корінці вказаного рішення.

Суди констатували, що як вбачається з наявних в матеріалах письмових пояснень та підтверджено в судовому засіданні представником позивача нарахування пені здійснено за період з 19.02.2013 по 07.08.2015. Підстави нарахування пені в розмірі 45691,45грн. за вказаний період у відповідності до положень КАС України в ході судового засідання позивачем не доведено.

Зважаючи на наявні докази та з урахуванням нормативного регулювання, судами попередніх інстанцій зроблено вірний висновок, що податковому органу необхідно було розраховувати строк сплати платником податкового зобов'язання, визначеного вказаним рішенням, у відповідності до пункту 57.3 статті 57 Податкового кодексу України. Судами правильно зауважено, що суд не може підміняти орган державної податкової служби, який наділений власними дискреційними повноваженнями, щодо здійснення розрахунку пені.

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 КАС України.

Відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об'єктивній інформації та спростовують факти, засвідчені документами, наявними в матеріалах справи.

В межах вимог касаційної скарги, суд не може визнати доводи позивача для скасування рішення судів попередніх інстанцій обґрунтованими.

Верховний Суд приходить до висновку, що доводи касаційної скарги не підтверджують обставин неправильного застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали належну правову та обґрунтовану оцінку заявленим вимогам на підставі норм закону.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Судами першої та апеляційної інстанцій виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу залишити Державної податкової інспекції в м.Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду