Справа № 9901/741/18
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

справа № 9901/741/18
адміністративне провадження № П/9901/741/18
судді Верховного Суду Стародуба О.П. щодо рішення Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів про визнання протиправним та скасування рішення, як ою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Верховний Суд мотивував своє рішення зокрема тим, що спірне рішення КДКП не містить фактичних чи нормативних підстав для визнання його незаконним; рішення основується на справжніх, реальних обставинах події, які відбувалися за активної участі позивача. Ця подія була проаналізована і з посиланням на закон отримала мотивовану правову оцінку як дисциплінарне правопорушення.
Також Суд дійшов висновку, що Комісія у спірному рішенні зважила на процесуальні рішення та докази сторони обвинувачення у кримінальному провадженні, оцінила їх висновки в сукупності з іншими документами і правильно визнала, що відсутність обвинувального вироку щодо поставленого ОСОБА_1 за провину злочину не робить неможливим ухвалення спірного рішення.
На підставі статті 34 КАС України вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо даного рішення.
Так, із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що за наслідками розгляду дисциплінарних скарг відповідач прийшов до висновку про наявність в діях позивача ознак дисциплінарного проступку передбаченого пунктом шостим частини першої статті 43 Закону України «Про прокуратуру», статей 19, 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів.
Відповідно до статті 19 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів прокурор має суворо дотримуватись обмежень, передбачених антикорупційним законодавством, не допускати будь-яких проявів, які можуть створити враження корупційних, у тому числі: вступати у позаслужбові стосунки з метою використання службових повноважень або службового становища.
Відповідно до абзацу другого статті 21 цього Кодексу прокурору слід уникати особистих зв'язків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість і об'єктивність виконання професійних обов'язків, скомпрометувати звання прокурора, не допускати дій, висловлювань і поведінки, які можуть зашкодити його репутації та авторитету прокуратури, викликати негативний суспільний резонанс.
Таким чином, в разі притягнення до дисциплінарної відповідальності за одноразове грубе порушення прокурорської етики доведенню підлягають обставини та факти, які свідчать про його вчинення, з встановленням у чому саме проявилось таке порушення, а також конкретні дії, зв'язки, висловлювання, поведінка, які на думку відповідача свідчать про неетичність поведінки позивача. Оскаржуване у даній справі рішення таких висновків не містить.
Натомість в оскаржуваному рішенні детально описані обставини вчинення кримінального правопорушення, підозру у вчиненні якого оголошено позивачу, з посиланням на конкретні матеріали кримінального провадження.
Крім того, відповідно до частини другої статті 43 Закону України «Про прокуратуру» притягнення прокурора до дисциплінарної відповідальності не виключає можливості притягнення його до адміністративної чи кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом.
Це правило не повинно суперечити конституційному принципу, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (стаття 62 Конституції України).
Зміст статей 19, 21 Кодексу професійної етики та поведінки прокурорів свідчить, що саме по собі спілкування працівника прокуратури поза службою не становить склад дисциплінарного проступку. Такий склад буде мати місце лише в разі, якщо таке спілкування поєднане з іншими, зокрема, кримінально караними (в т.ч. корупційними) діями.
Водночас наявність чи відсутність в діях особи складу кримінального правопорушення підлягає доведенню у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що вина позивача у вчиненні дисциплінарного проступку встановлена виключно на підставі матеріалів та доказів, зібраних в рамках кримінального провадження.
За правилами статті 84 Кримінального процесуального кодексу України на підставі доказів, отриманих у передбаченому цим Кодексом порядку, слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (стаття 91 КПК України).
Таким чином, оцінка доказів, зібраних в рамках кримінального провадження з метою встановлення винуватості (невинуватості) особи у вчиненні кримінального правопорушення (показів підозрюваних, потерпілих, свідків, матеріалів експертиз, негласних слідчих дій, таке інше), не повинна здійснюватись в рамках іншого, в т.ч. дисциплінарного провадження, допоки їх оцінка (зокрема на предмет їх належності та допустимості) не відбудеться в рамках кримінального провадження, з прийняттям відповідного рішення за правилами кримінального судочинства.
В протилежному випадку така оцінка може призвести до порушення конституційної презумпції невинуватості особи.
Натомість наявність в діях позивача складу дисциплінарного проступку може бути встановлена на підставі інших доказів, зібраних в рамках дисциплінарного провадження, однак в даній справі такі докази не досліджувались.
За таких обставин висновки суду у даній справі видаються певною мірою передчасними.
Суддя