Справа № 813/6493/13-а
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року

Київ

справа №813/6493/13-а

касаційне провадження №К/9901/8472/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 (головуючий суддя - Онишкевич Т.В., судді: Дякович В.П., Іщук Л.П.) у справі № 813/6493/13-а (876/14293/13) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 у серпні 2013 року звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.08.2013 № .

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 04.11.2013 адміністративний позов задовольнив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 17.12.2014 скасував постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2013 та ухвалив нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просив постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 скасувати та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.11.2013.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема: підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88.

Зокрема, наголошує на реальності оспорюваних господарських операцій, що підтверджується долученими до матеріалів справи первинними документами, які відповідають всім вимогам чинного законодавства.

Переглядаючи оскаржені судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи на підставі встановлених фактичних обставин у справі правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань щодо фінансово-господарської діяльності з Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія АТР ГРУП», Товариством з обмеженою відповідальністю «Будівельно-торгова компанія «ЄВРОБУД», Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарант-Буд-Сервіс» у період з 01.01.2011 по 31.12.2011, за результатами якої складено акт від 13.08.2013 №23/17-30/НОМЕР_2.

На підставі зазначеного акта перевірки контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.08.2013 № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 53120грн., в тому числі: за основним платежем - в сумі 35413,33грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - в сумі 17706,67грн.

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення позивачем вимог пунктів 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у зв'язку з формуванням податкового кредиту з податку на додану вартість за наслідками безтоварних господарських операцій з придбання сировини у Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія АТР ГРУП» на підставі договору від 10.05.2011 №1005-8, Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-торгова компанія «ЄВРОБУД» на підставі договору від 26.08.2011 №2608-3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-Буд-Сервіс» на підставі договору від 16.11.2011 №1611-1.

Свою позицію податковий орган обґрунтовує наявністю певних недоліків у первинних документах за наслідками вчинення спірних господарських операцій. відсутністю документів, які б підтверджували перевезення такого товару, а також сертифікатів щодо його якості (відповідності).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операції з придбання товарно-матеріальних цінностей, а також оформлення відповідної операції належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про її обсяг та зміст.

В свою чергу, наявність формально оформлених (складених) первинних документів та/або сплати грошових коштів не може слугувати підставою для формування даних податкового обліку за відсутності факту придбання відповідного активу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, орган доходів і зборів відповідно до принципу офіційності повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платнику податкового зобов'язання та правомірності прийняття свого рішення.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд апеляційної інстанції виходив з того, що долучені позивачем до матеріалів справи первинні документи (договори поставки, видаткові накладні, податкові накладні, банківські виписки) не є достатніми доказами фактичного здійснення оспорюваних операцій.

Так, позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт транспортування сировини його задекларованими постачальниками.

Позивачем не спростовано і наданих податковим органом суду відомостей про відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія АТР ГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-торгова компанія «ЄВРОБУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-Буд-Сервіс» основних засобів, технічного обладнання, трудових ресурсів, достатніх для здійснення господарської діяльності.

Не мотивовано позивачем належним чином і, за яких обставин та в який спосіб налагоджено господарські зв'язки між ним та його контрагентами, хто персонально брав у цьому участь, враховуючи те, що згідно з протоколами допиту свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які у період, що перевірявся, займали посади директорів Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія АТР ГРУП», Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельно-торгова компанія «ЄВРОБУД» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-Буд-Сервіс» відповідно, такі особи заперечують свою участь у господарській діяльності очолюваних ними юридичних осіб.

Встановлені за результатами розгляду справи судами попередніх інстанцій обставини у сукупності свідчать про удаваний характер спірних операцій та, відповідно, виключають правомірність їх відображення в податковому обліку Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 341, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.12.2014 у справі № 813/6493/13-а (876/14293/13) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк