Справа № 826/6583/14
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 лютого 2019 року

Київ

справа №826/6583/14

адміністративне провадження №К/9901/63264/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

Судді-доповідача - Бевзенка В.М.,

Суддів: Шарапи В.М., Данилевич Н.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 826/6583/14

за позовом ОСОБА_2

до Міністерства соціальної політики України,

третя особа - Національне агентство України з питань державної служби,

про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою Міністерства соціальної політики України

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.06.2018 (головуючий - Арсірій Р.О., судді: Векуа Н.Г., Вовк П.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.08.2018 (головуючий суддя - Файдюк В.В., судді - Мєзєнцев Є.І., Чаку Є.В. ),

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

У травні 2014 року ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, третя особа - Національне агентство України з питань державної служби, з урахуванням змінених позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати наказ Міністерства соціальної політики України від 28 лютого 2014 року № 175к «Про звільнення ОСОБА_2»;

- поновити позивача на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення;

- стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства соціальної політики України (далі також - Мінсоцполітики, відповідач) №175к від 28 лютого 2014 року «Про звільнення ОСОБА_2»; поновлено ОСОБА_2 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення з 22 квітня 2014 року; стягнуто з Мінсоцполітики на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток з 22 квітня 2014 року, але не більш як за один рік; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення з 22 квітня 2014 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2015 року по справі № 826/6583/14 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року скасовано в частині стягнення з Мінсоцполітики на користь ОСОБА_2 середньомісячного заробітку. Постановлено в цій частині нове рішення, яким стягнено з Мінсоцполітики на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток з 22 квітня 2014 року по 23 грудня 2015 року включно у розмірі 260 842, 95 грн. (двісті шістдесят тисяч вісімсот сорок дві гривні дев'яносто п'ять копійок) без врахування податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів; в іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2015 року скасовано; змінено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2015 року в частині дати поновлення ОСОБА_2 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення Міністерства соціальної політики України з 22 квітня 2014 року на 04 березня 2014 року; скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції; в іншій частині постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

14 червня 2018 Окружний адміністративний суд міста Києва вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_2 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 04 березня 2014 року по 15 грудня 2016 року у розмірі 431 038, 35 грн. без врахування податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 18 499, 50 грн. без врахування податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів допустити до негайного виконання.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

14 серпня 2018 року Київський апеляційний адміністративний суд вирішив:

- апеляційну скаргу Міністерства соціальної політики України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року - залишити без змін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2018 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Міністерства соціальної політики України.

У касаційній скарзі скаржник просить:

- скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року

- справу направити на новий судовий розгляд.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу, в частині незгоди з оскаржуваними рішеннями.

Скаржник у касаційній скарзі посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень допущено порушення норм матеріального та процесуального права, тому такі рішення є незаконними. Судами, на твердження відповідача, неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, не було взято до уваги перебування позивача на оплачуваному лікарняному в період з 03.03.2014 по 18.04.2014 та вихідних днів з 19 по 21 квітня 2014 року.

Крім того, відповідач вважає, що твердження судів попередніх інстанцій, що середньоденна заробітна плата позивача (у даному випадку 616,65 грн) не включає в себе податок є неправильним та може призвести до дублювання нарахування заробітної плати.

Також, в касаційній скарзі відповідач наголошує, що стягнення середнього заробітку за період з 04.03.2014 по 15.12.2016 суперечить нормам матеріального права, а саме статті 235 КЗпП України в частині стягнення судом середнього заробітку більше як за один рік.

Аргументи позивача викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Позивач скористався своїм правом та надіслав до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень ОСОБА_2 просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Позивач наголошує, що період стягнення середнього заробітку має бути з моменту звільнення до моменту набуття рішенням законної сили, а не обмежено строком в 1 рік.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як було встановлено судами попередніх інстанцій датою звільнення ОСОБА_2 є 04 березня 2014 року, при цьому датою винесення судом рішення про поновлення позивача на роботі є 15 грудня 2016 року, оскільки саме постановою Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року змінено постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року в частині дати поновлення ОСОБА_2 на посаді директора Департаменту управління персоналом і організаційно-документального забезпечення Міністерства соціальної політики України з 22 квітня 2014 року на 04 березня 2014 року.

Тому час вимушеного прогулу за період з 04 березня 2014 року по 15 грудня 2016 року становить 699 робочих днів.

При цьому, судами враховано що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року не з вини працівника, відтак суди дійшли висновку про необхідність виплати позивачу середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

На виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду від 07 вересня 2017 року, Міністерством соціальної політики надано розрахунок заробітної плати ОСОБА_2, з якого судом першої інстанції вирахована сума заробітної плати за фактично відпрацьовані позивачем останні два місяці - січень-лютий 2014 року у розмірі 25 282, 77 грн. (12 295, 38 грн. + 12 987, 39 грн.); кількість відпрацьованих робочих днів складає 41 день (20 +21).

Виходячи з наведеного середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 616, 65 грн. (сума середнього заробітку за два місці 25 282, 77 грн. / кількість відпрацьованих робочих днів 41).

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню становить 431 038, 35 грн. (616, 65 грн. х 699 робочих днів), без врахування податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів.

Відповідач, вважаючи, що судами неправильно порахована сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

IV. РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Кодекс законів про працю України

Положеннями статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постанова Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок)

Згідно абз. 3 п. 2 Порядку, збереження заробітної плати «у всіх інших випадках», до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, яким відбулося врегулювання публічно-правового спору.

Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України)

Пункт 1-2 частини 1 статті 341 КАС України. Межі перегляду судом касаційної інстанції.

1. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

V. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, яким відбулося врегулювання публічно-правового спору.

Судами встановлено, що час вимушеного прогулу за період з 04 березня 2014 року по 15 грудня 2016 року становить 699 робочих днів.

Крім того, судами встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 складає 616, 65 грн. (сума середнього заробітку за два місці 25 282, 77 грн. / кількість відпрацьованих робочих днів 41).

Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню становить 431 038, 35 грн. (616, 65 грн. х 699 робочих днів), без врахування податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, суд керувався Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до частини третьої пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що було зазначено в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Отже, посилання скаржника в касаційній скарзі на те, що невключення до середньоденної заробітної плати позивача (у даному випадку 616,65 грн) податку на заробітну плату та інших обов'язкових платежів є неправильним та може призвести до дублювання нарахування заробітної плати, не приймається Судом до уваги та спростовується наведеними правовими нормами.

Крім того, ч. 2 ст. 235 КЗпП України встановлено, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу і не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.06.2018 року (справа № 826/808/16).

Таким чином, посилання скаржника в касаційній скарзі на неповне з'ясування судами обставин справи, зокрема, щодо перебуванням позивача на оплачуваному лікарняному в період з 03.03.2014 по 18.04.2014 та вихідних днів з 19 по 21 квітня 2014 року, не приймаються судом до уваги, оскільки, вказане не вплине на суму стягнення середнього заробітку на користь позивача.

Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а ґрунтуються лише на незгоді відповідача з обставинами справи встановленими судами попередніх інстанцій.

Згідно статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, щодо задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Міністерства соціальної політики України - залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 червня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 серпня 2018 року в цій справі - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя - доповідач В.М. Бевзенко

Судді В.М. Шарапа

Н.А. Данилевич