Справа № 2340/2968/18
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/2968/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.А. Гайдаш
Суддя-доповідач - Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю: секретаря Мідянки А.А.

представника відповідача Шопіної Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_4 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати їй одноразової грошової допомоги у термін, передбачений Порядком №850; стягнути із Міністерства внутрішніх справ України одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в ОВС, в сумі 352400 грн, відповідно до затвердженого висновку від 10.05.2018; стягнути з Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області моральну та матеріальну шкоду в сумі 150000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушені вимоги Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції від 21.10.2015 №850, яким передбачено виплату такої допомоги в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС України рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення, що, серед іншого, призвело до погіршення стану її здоров»я, чим завдано моральну шкоду, а також матеріальну щодо витрат на лікування. В рахунок відшкодування моральної та матеріальної шкоди просила стягнути на її користь 150000 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невиплати позивачу одноразової грошової допомоги у термін, передбачений Порядком №850 та стягнуто із Міністерства внутрішніх справ України на користь позивача одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в ОВС в сумі 352400 грн, відповідно до затвердженого висновку від 10.05.2018. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що 10.05.2015 Міністерством внутрішніх справ України затверджено висновок щодо призначення та виплату позивачеві одноразової грошової допомоги в розмірі 352400 грн, однак у двомісячний строк з моменту прийняття цього рішення виплату здійснено не було. Щодо моральної шкоди суд зауважив, що сам по собі факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки її наявність має бути обов'язково підтверджена належними та допустимими доказами.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної та матеріальної шкоди та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт наголошує, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян, в свою чергу, суд першої інстанції не взяв до уваги доводи заподіяння моральних та фізичних страждань позивачу, втрат немайнового характеру та не врахував, що саме отримання страхової виплати передували погіршенню здоров'я позивача.

Також, апеляційну скаргу подав відповідач - Міністерство внутрішніх справ України, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Апелянт зазначає, що враховуючи п.11 Порядку №850, виплату одноразової грошової допомоги має здійснювати УМВС України в Черкаській області, оскільки, її виплата проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органів внутрішніх справ.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якій вона вказує, що апеляційне провадження в цій частині треба закрити, оскільки допомогу їй вже виплачено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, медико-соціальною експертною комісією 21.03.2018 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності безтерміново через захворювання, яке пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

На підставі звернення позивача, ліквідаційною комісією УМВС України в Черкаській області 20 квітня 2018 року складено висновок про призначення їй одноразової грошової допомоги, який направлено до Міністерства внутрішніх справ України.

10.05.2018 Міністерством внутрішніх справ України затверджено вищевказаний висновок про призначення позивачу одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України від 20 грудня 1990 року №565-ХІІ «Про міліцію» в розмірі 352400 грн.

На заяву позивача щодо виплати їй вказаної грошової допомоги Міністерство внутрішніх справ України листом від 18.06.2018 №12/1-340зі; 345зі повідомило, що виплата коштів буде проведена в порядку черги та після надходження коштів, передбачених у державному бюджеті на такі цілі.

Позивач, вважаючи вищевказані дії відповідача протиправними, звернулась із даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів суду, що діяв правомірно.

Проте, колегія суддів не повною мірою погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до абз. 2, 3 п. 15 Прикінцевих положень Закону України «Про Національну поліцію України» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію», зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Згідно ч. 6 ст. 23 Закону України «Про міліцію» у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності І групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності ІІІ групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

На виконання зазначених положень, постановою Кабінету Міністрів України №850 від 21 жовтня 2015 року було затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок №850).

Цей Порядок та умови визначав механізм призначення і виплати ОГД у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (п. 1 Порядку №850).

Відповідно до п. 2 Порядку №850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно п. 9 Порядку №850, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови

Відповідно до п. 10 Порядку №850 грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Згідно п.11 Порядку №850 виплата одноразової грошової допомоги проводиться шляхом перерахування органом внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, суми виплати на рахунок, відкритий особою, якій призначається грошова допомога, в установі банку або через касу органів внутрішніх справ

З аналізу вищезазначеного положення №850 встановлено, що грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС, однак, містить застереження щодо строку її виплати, а саме не пізніше двох місяців із дня прийняття рішення про призначення грошової допомоги.

Як вірно вказує суд першої інстанції, відповідний висновок був затверджений Міністерством внутрішніх справ України 10.05.2018, проте, відповідне рішення про призначення керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги своєчасно не направлено, що свідчить про бездіяльність, у зв'язку з чим наявні підстави для стягнення цієї допомоги в судовому порядку.

Разом із тим, колегія суддів приймає доводи апелянта - МВС України, що одноразова грошова допомога має бути стягнута з УМВС України в Черкаській області, оскільки кінцевим суб'єктом, який видає наказ і проводить виплату грошової допомоги є орган внутрішніх справ, у якому проходила службу позивач.

При цьому, як вказано у відзиві позивача на апеляційну скаргу, відповідач 21.12.2018 року виплатив спірну грошову допомогу відповідно до затвердженого висновку від 10.05.2018 року, проте, не вказано, яким саме відповідачем була проведена дана виплата.

В судовому засіданні представником МВС України наголошено, що дана виплата була проведена не МВС України, а відтак, УМВС України в Черкаській області.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення цієї допомоги з МВС України.

Щодо апеляційної скарги позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Так, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 Цивільного кодексу України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.2 ст. 23 ЦК України).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3 ст. 23 ЦК України).

Ст. 1167 Цивільного кодексу України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При цьому, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункти 4,5 Постанови).

Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Для відшкодування шкоди обов'язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.

Частиною п»ятою статті 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, обов'язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем, перш за все, не підтверджено причинного зв'язку між невиплатою їй одноразової грошової допомоги та завданням від цього моральної та матеріальної шкоди, оскільки надані до матеріалів справи копії фіскальних чеків на придбання лікарських засобів стосуються періоду часу березень-квітень 2018 року, в той час, як висновок затверджено у травні 2018, крім того, надані чеки не містять прізвища, ім'я та по- батькові, що ставить під сумнів придбання вказаних ліків, саме, позивачем для власних потреб.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, тобто прийняте рішення в наведеній частині відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 317,321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року - скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення із Міністерства внутрішніх справ України одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в ОВС в сумі 352400 грн, відповідно до затвердженого висновку від 10.05.2018 та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути із Управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (в особі ліквідаційної комісії) одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов'язаного з проходженням служби в ОВС в сумі 352400 грн, відповідно до затвердженого висновку від 10.05.2018.

В іншій частині рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 14.02.2019.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк