Справа № 400/2568/18
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2568/18

Судова колегія П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Крусяна А.В.,

Яковлєва О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018р. по справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018р. ГУ ПФУ у Миколаївській області звернулося в суд із адміністративним позовом до УДВС ГТУЮ у Миколаївській області, ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області ВП №56437243 від 4.10.2018р. про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду в частині виплати донарахованої суми пенсії.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що пенсія є періодичним платежем, виплата якої не обмежена у часі. Зобов'язання щодо одноразової виплати суми підвищення до пенсії рішенням суду на головне управління не покладалось. Різниця між перерахованим та отриманим розміром пенсії за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 у сумі 434,64грн. є заборгованістю, виплата якої буде проведена в порядку встановленим Постановою КМУ від 2.08.2018р. №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». Також позивач посилався на не надходження до нього додаткових асигнувань на виплату пенсій.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018р. у задоволені позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ГУ ПФУ в Миколаївській області.

У відзиві на апеляційну скаргу ГТУЮ у Миколаївській області просить суд відмовити у задоволені скарги пенсійного органу у зв'язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що головне управління доказів виконання рішення суду по справі №814/3052/17 не надало. Правових підстав не виконувати рішення суду встановлено не було, тому суд вважав, що виконавчою службою правомірно накладено на боржника штраф.

Суд відхилив посилання головного управління на рішення Верховного Суду України від 8.07.2014р. по справі №21-222а14, відповідно до якого пенсія є періодичним платежем, виплата якої не обмежена у часі, оскільки справа №814/3052/17 стосується інших обставин та правового регулювання.

Також суд виходив з того, що Постанова Кабінету Міністрів України №103 від 21.02.2018р. не регулює порядок виконання судових рішень про зобов'язання пенсійного органу здійснити особі виплату пенсії, перерахованої на виконання рішення суду.

Вирішуючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судовою колегією встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на виконанні у ВПВР УДВС ГТУЮ у Миколаївській області перебуває ВП№56437243 з примусового виконання виконавчого листа №814/3052/17 виданого 11.05.2018р. Миколаївським окружним адміністративним судом про зобов'язання ГУ ПФУ в Миколаївській області провести ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) перерахунок пенсії, починаючи з 1.01.2016р., відповідно до вимог ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23.12.2015; ст.63 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХП від 09.04.1992; Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015р. №988 та від 18.11.2015р. №947 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9.03.2006р. №268» та виплатити недоотриману пенсію.

18.05.2018р. головним державним виконавцем. на підставі заяви стягувача від 18.05.2018р. винесено постанову про відкриття ВП та зазначено вимогу виконати рішення протягом 10 робочих днів.

Копію постанови направлено боржнику та стягувачу до виконання до відома рекомендованою кореспонденцією зі зворотнім повідомленням.

4.06.2018р. за вих. №3989/08 від 31.05.2018р. на адресу відділу надійшов лист ГУ ПФУ в Миколаївській області, в якому зазначено: «на виконання рішення суду головним управлінням проведено перерахунок пенсії ОСОБА_2 за вислугу років з 1.01.2016р. з урахуванням виплачених сум. Виплату перерахованого розміру пенсії, та різниці між отриманою пенсією та донарахованою за рішенням суду буде забезпечено в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018р. №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб.».

У зв'язку із невиконанням в повному обсязі судового рішення, 4.10.2018р. головним державним виконавцем винесено постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 5100грн. та встановлено новий строк виконання.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постанови УДВС про накладення штрафу на позивача за невиконання судового рішення в повному обсязі, судова колегія виходить з наступного.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Приписами ст.129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до пп.2.1 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013р. № 5-рп/2013, виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004р., виконання судового рішення є невід'ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

З метою підвищення ефективності діяльності органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та забезпечення належної реалізації завершальної стадії судового розгляду, - примусового виконання рішень, законодавчим органом 02.06.2016р. прийнято ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (надалі - Закон №1404-VIII).

Частиною 1 ст.1 цього Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до ч.1 ст.2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов'язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об'єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Частиною 1 ст.5 Закону №1404-VIII передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються ЗУ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст.18 Закону № 1404-VІІ встановлено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами п.16 ч.2 ст.18 Закону № 1404-VIII в межах виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону № 1404-VIII, сторони виконавчого провадження зобов'язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов'язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення.

У відповідності до ч.6 ст.26 Закону № 1404-VIII, за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 63 Закону №1404-VIII за рішеннями, за якими боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч.6 ст.26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.1 ст.75 Закону №1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Аналізуючи наведені правові норми, судова колегія вважає, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього.

У позовній заяві пенсійний орган не заперечується факт невиконання рішення суду, що набрало законної сили, в частині виплати донарахованої суми, і зазначає, що така виплата буде проведена згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018р. №649, якою затверджено порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду.

Апеляційний суд вважає такі доводи помилковими, оскільки відповідно до п.1 зазначеного Порядку, цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Отже, Постанова №649 регулює не порядок виконання судових рішень, а визначає механізми, які повинні бути застосовані пенсійними органами в процесі виконання судових рішень про зобов'язання здійснити особі виплату пенсії, перерахованої на виконання рішення суду.

Судова колегія зазначає, що примусове виконання судових рішень це сукупність дій, визначених у Законі №1404-VIII органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, Законом № 1404-VIII, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Постанови КМУ за №103 та №649 прийнято не у відповідності до Закону № 1404-VIII, тому посилання пенсійного органу на їх положення під час примусового виконання судового рішення є помилковим та протиріччить вимогам ч.1 ст.1 Законом № 1404-VIII

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку, пенсійним органом самостійно відстрочено на невизначений строк виконання судового рішення, що є неприпустимим, оскільки такі дії боржника повинні вчинятися виключно у визначеним КАС України процесуальному порядку.

Також, апеляційний суд вважає безпідставними посилання пенсійного органу на відсутність бюджетних асигнувань для виплати перерахованої пенсії, як на обставину, що звільняє його від відповідальності за невиконання судового рішення, так як такі посилання не підтверджені жодним належним доказом, яким можливо встановити обсяги відповідних фінансувань, плани їх надходження та графік погашення вказаних виплат.

Крім того, судова колегія зазначає, що відходячи від правових висновків ВС та ВСУ викладених у постановах від 30.06.2015р. по справі №21-1044а15, від 20.10.2015р. по справі №21-2630а15, від 2.02.2016р. по справі №21-5118а15, від 24.01.2018р. по справі №405/3663/13-а, від 21.02.2018р. по справі №814/2655/14, від 23.05.2018р. по справі №537/3986/16-а, апеляційний суд бере до уваги правові висновки Європейського Суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) та у справі №59498/00 «Бурдов проти Росії».

Зокрема, ЄСПЛ у вказаних рішеннях зауважив, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі №59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, апеляційний суд вважає, що оскаржена у даній справі постанова ВП №56437243 від 4.10.2018р. про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. за невиконання рішення суду в частині виплати донарахованої суми пенсії, відповідає критеріям правомірності, встановленими ч.2 ст.2 КАС України, а тому підстави для її скасування відсутні.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволені позовної заяви ГУ ПФУ в Миколаївській області.

В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246, 272, 315, 316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 1 листопада 2018р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту постановлення, остаточна та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв