Справа № 817/1951/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/2135/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року (суддя першої інстанції Недашківська К.М., м. Рівне, повний текст складено 28.08.2018),

В С Т А Н О В И В :

Дубенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» (далі - ПАТ «Дубенський завод гумово-технічних виробів») про стягнення заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах за період з квітня по листопад 2017 року у загальному розмірі 197759 грн 98 коп.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» на користь Дубенського обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області суму заборгованості по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій за віком, призначених на пільгових умовах, у розмірі 197759 грн 98 коп.

Із таким судовим рішенням не погодився відповідач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив відмовити у задоволенні позову. Апелянт, зокрема, зауважив, що суд безпідставно не взяв той факт, що розміри пенсій, що вказані у розрахунках, не співпадають з розмірами пенсій, зазначених у протоколах про призначення пенсій громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 Також позивач безпідставно збільшив строк відшкодування виплат, передбачений ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_11, яким виповнилося 57 років. Також позивач не має повноважень для подання позову.

Сторони у судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, що підтверджено матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Дубенський завод гумово-технічних виробів» пройшло процедуру державної реєстрації, а відтак набуло правового статусу суб'єкта господарювання, є платником збору та страхувальником згідно приписів статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» від 26.06.1997 №400/97.

Як встановлено з матеріалів справи, працівникам підприємства призначені та виплачуються пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 та №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями протоколів про призначення пенсії, уточнюючих довідок про характер та умови праці, що визначають право на пенсію на пільгових умовах (а.с. 69-94).

Статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено категорії працівників, які мають право на пенсію за віком на пільгових умовах, а також врегульовано порядок внесення підприємствами та організаціями плати до Пенсійного фонду, що покривала витрати на виплату і доставку пенсій, призначених у відповідності до пп. «а», «б» - «з» цієї статті.

Згідно ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

Пунктом 6.1 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України №21-1 від 19 грудня 2003 року, визначено, що відшкодуванню підлягають витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в таких розмірах: для платників, зазначених у пп. 2.1.1 п. 2.1 цієї Інструкції, - фактичні витрати на виплату і доставку пенсій працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, крім працівників, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, у розмірі, серед іншого, 100 відсотків від фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій, призначених та/або виплачених з 2012 року.

Згідно п. 6.4. Інструкції розмір сум до відшкодування на поточний рік визначається органами Пенсійного фонду України щорічно у розрахунках фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які надсилаються підприємствам до 20-го січня поточного року та протягом місяця з новопризначених (перерахованих) пенсій.

Пунктом 6.7 Інструкції встановлено, підприємства щомісяця до 25-го числа вносять до Пенсійного фонду зазначену в розрахунку місячну суму фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах. У разі зміни розміру пенсії або настання обставин, які впливають на суму відшкодування (смерть пенсіонера, зміна місця проживання тощо), органи Пенсійного фонду повідомляють про це підприємства у розрахунку, який направляється підприємству в місячний строк з дня прийняття рішення про зміну розміру пенсії або про припинення виплати пенсії.

Суми фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за період з дати призначення пенсії до дати складання розрахунку фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, призначених відповідно до ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», сплачуються одночасно із оплатою фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за перший поточний місяць.

Отже, підставою для відшкодування підприємством органам Пенсійного Фонду витрат на виплату та доставку пільгових пенсій є розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій за відповідний період.

Судом встановлено, що позивач надсилав на адресу відповідача розрахунки фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах, що підтверджується відповідними копіями розрахунків та доказами їх направлення на адресу відповідача (а.с. 10-20).

Зазначені розрахунки складені з дотриманням позивачем всіх необхідних вимог Інструкції №21-1. Розмір сум відшкодування фактичних витрат на витрату та доставку пенсій по вказаних пенсіонерах визначено позивачем з дотриманням вимог Закону України №1058-IV та Інструкції №21-1.

Розрахунками фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій підтверджується наявність у відповідача зобов'язання по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій по пенсіонерам, яке відповідачем виконане не було і не відшкодовано фактичні витрати за період з квітня по листопад 2017 року в розмірі 197759,98 грн.

Фактична виплата пенсій підтверджується витягами із списків на зарахування пенсій на поточні рахунки пенсіонерів у банках (а.с. 95-105).

Також судом апеляційної інстанції було витребовано у позивача інформацію про розмір пільгових пенсій, що були виплачені у 2017 році.

Так, згідно поданих Дубенським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області довідок № 369, 365, 366, 367, 369, 368, 361,370,371, 372, 373 від 23 січня 2019 року, підтверджено факт виплати пенсій громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у зазначених у розрахунках розмірах.

Отже, доводи апелянта про предявлення позивачем до відшкодування пенсій в розмірах, що перевищували призначені, є безпідставними.

Слід зазначити, що позивач повідомляв підприємство про збільшення розмірів пенсій громадянам шляхом зазначення їх збільшених розмірів у відповідних розрахунках, що надсилалися відповідачу щомісяця, копії яких наявні в матеріалах справи.

Також безпідставними є доводи апелянта щодо неправомірного включення до розрахуків сум виплачених пенсій громадянам ОСОБА_11, ОСОБА_5 (ОСОБА_12В.), ОСОБА_10 після досягнення ними 55 віку, оскільки зазначеним особам вже була призначена пенсія на пільгових умовах із зниженням пенсійного віку згідно норм,що діяли на час призначення пенсій.

До набрання чинності Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» питання про відшкодування витрат на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до статті 13 Закону «Про пенсійне забезпечення», було врегульовано Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до положень якого для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів «б» - «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ від 08.07.2011 року (чинного з 01.10.2011) внесено зміни до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: збільшено пенсійний вік до 60 років та запроваджено поетапне підвищення пенсійного віку для жінок ІНФОРМАЦІЯ_1 і старших.

Шляхом прийняття Закону України від 2 березня 2015 року № 213-ІІІ, з 1 квітня 2015 року зміст статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» приведено у відповідність до положень статті 26 Закону № 1058-IV.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що кінцевою датою відшкодування витрат на виплату і доставку пільгових пенсій колишнім працівникам-жінкам, є момент досягнення ними пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-ІV зі змінами, чинними з 01.10.2011.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі №819/2994/15.

Як вбачаєтья з поданих розрахунків, позивач не включав до відшкодування суми виплачених пенсій після досягнення вищевказаними працівниками пенсійного віку.

Доводи апелянта щодо відсутності у позивача повноважень на стягнення заборгованості з відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пільгових пенсій, суд відхиляє, адже підпунктом 2 пункту 4 Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління затверджене Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 №28-2 (далі - Положення), управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань забезпечує надходження від сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування, інших коштів, ведення обліку їх надходжень та платників відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 9 пункту 4 Положення, управління Фонду здійснює стягнення у передбаченому законодавством порядку своєчасно не нарахованих та/або не сплачених сум страхових внесків та інших платежів.

Отже Дубенське обєднане управління Пенсійного фонду України наділене повноваженнями щодо звернення до суду про стягнення заборгованості по відшкодуванню виплачених пільгових пенсій.

Враховуючи викладене, позов було задоволено обгрунтовано.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дубенський завод гумово-технічних виробів» залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2018 року у справі № 817/1951/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_13
судді ОСОБА_14
ОСОБА_15
Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.