Справа № 264/1712/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року

Київ

справа №264/1712/17

адміністративне провадження №К/9901/45005/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради на постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Литвиненко Н.В. від 22 червня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Сіваченка І.В., Шишова О.О., Чебанова О.О. від 05 вересня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради, в якому просить:

- скасувати рішення від 15 листопада 2016 року Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради щодо відмови у призначенні щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за заявою від 10 листопада 2016 року;

- зобов'язати Управління призначити та виплатити їй щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг за її заявою від 10 листопада 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначає, що будучи зареєстрованою в м. Маріуполі, постійно проживала в АДРЕСА_3. В результаті уникнення негативних наслідків збройного конфлікту була змушена залишити місце свого постійного проживання та переміститися до міста Маріуполя, що посвідчується довідкою про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України від 19 жовтня 2016 року № . 10 листопада 2016 року вона звернулася до відповідача із заявою про призначення адресної допомоги на 6-місячний строк. Рішенням від 15 листопада 2016 року у призначенні відповідних виплат їй було відмовлено, у зв'язку з наявністю в неї у власності житлового приміщення не на окупованій території та не в зоні АТО, яке розміщене у місті Маріуполі. Посилаючись на Порядок надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» від 01 жовтня 2014 року № 505 (далі - Постанова КМУ № 505), Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон № 1669-VII), постанову Кабінету Міністрів України Про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 01 жовтня 2014 року № 509 (далі - Постанова КМУ № 509), вважає прийняті відповідачами рішення про відмову у призначенні їй адресної допомоги на наступний 6-місячний термін за поданою нею заявою від 10 листопада 2016 року протиправними та такими, що порушують її законні права як внутрішньо переміщеної особи.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 червня 2017 року позов задоволено повністю. Скасовано рішення Управління від 15 листопада 2016 року щодо відмови у наданні позивачу допомоги переміщеним особам на проживання. Зобов'язано Управління призначити та виплатити позивачу щомісячну адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за її заявою від 10 листопада 2017 року.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради залишено без задоволення. Постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 червня 2017 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що оскільки на теперішній час м. Маріуполь, згідно затвердженого переліку є територією, де проводилася антитерористична операція, належне позивачці на праві власності житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, тобто в районі проведення антитерористичної операції, не є підставою для відмови у призначенні адресної допомоги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 червня 2017 року та ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради звернулось з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана 20 вересня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 264/1712/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що Вищий адміністративний суд України діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду.

У відповідності з положенням пункту 11 частини другої статті 46, пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Пленум Верховного Суду постановою від 30 листопада 2017 року № 2 визначив, що днем початку роботи Верховного Суду є 15 грудня 2017 року. З цієї дати набрав чинності також Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яким, зокрема, КАС України від 22 липня 2005 року № 2747-IV викладено у новій редакції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 березня 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Берназюка Я.О.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Берназюка Я.О. від 19 вересня 2018 року прийнято до свого провадження касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради на постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 червня 2017 року та ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 19 жовтня 2016 року перебуває на обліку Управління як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, у зв'язку з переміщенням з постійного місця проживання у АДРЕСА_3 до м. Маріуполя, що підтверджується довідкою від 19 жовтня 2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

10 листопада 2016 року позивач звернулася до Управління із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

В результаті проведеної головним соціальним інспектором Управління перевірки, з'ясовано, що у володінні позивача є 1/2 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1, а тому рішенням Управління від 15 листопада 2016 року позивачу було відмовлено у щомісячній адресній допомозі внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на її звернення від 10 листопада 2016 року.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції; будь-хто з членів сім'ї має на депозитному банківському рахунку кошти у сумі, що перевищує 10-кратний розмір прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб. Відповідач також посилається на лист Міністерства соціальної політики України від 31 серпня 2016 року № 1876/5/75-16, відповідно до якого, внутрішньо переміщеним особам, які переміщуються в межах Донецької та Луганської областей, та на момент звернення за призначенням щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі житлово-комунальних послуг, мають у власності житлові приміщення, розташовані на підконтрольний території України, грошова допомога не призначається. Крім того, зауважує, що розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року N 1085» від 5 травня 2015 року № 428-р (далі - Розпорядження КМУ № 428-р) затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, в яких місто Маріуполь Донецької області не визначено, тому на час звернення позивача за призначенням щомісячної адресної допомоги, м. Маріуполь, де розташована квартира, не входило до переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, і на території цього міста органи державної влади здійснювали свої повноваження.

Від учасників справи відзиву на касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою № 505 затверджено Порядок надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Згідно пункту 2 цього Порядку, грошова допомога надається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, а також стоять на обліку в структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, структурних підрозділах з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, з дня звернення за її призначенням та виплачується по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж шість місяців.

Згідно пункту 3 зазначеного Порядку, грошова допомога особам, які переміщуються, призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди довільної форми про виплату грошової допомоги цій особі від інших членів сім'ї (уповноважений представник сім'ї) у таких розмірах: для непрацездатних осіб (пенсіонери, інваліди, діти) - 884 грн. на одну особу (члена сім'ї); для працездатних осіб - 442 грн. на одну особу (члена сім'ї). Загальна сума допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 2400 грн.

Порядок ведення обліку осіб, які переміщуються, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 № 509 (надалі Порядок № 509), згідно з яким взяття на облік таких осіб здійснюється шляхом видачі довідки, яка видається громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, які постійно проживають на території України і переміщуються з тимчасово окупованої території або району проведення антитерористичної операції.

З огляду на вказана, виплата допомоги здійснюється особам, які переміщуються як з тимчасово окупованої території, так і з районів проведення антитерористичної операції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Наказом керівника Антитерористичної центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 № 33/6/а вся територія Донецької області визначена районом проведення антитерористичної операції.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи позивач з 19 жовтня 2016 року перебуває на обліку Управління як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, у зв'язку з переміщенням з постійного місця проживання у АДРЕСА_3 до м. Маріуполя, що підтверджується довідкою від 19 жовтня 2016 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

10 листопада 2016 року позивач звернулася до Управління із заявою про призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

В результаті проведеної головним соціальним інспектором Управління перевірки, з'ясовано, що у володінні позивача є 1/2 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1, а тому рішенням Управління від 15 листопада 2016 року позивачу було відмовлено у щомісячній адресній допомозі внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на її звернення від 10 листопада 2016 року.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 505, грошова допомога не призначається у разі, коли будь-хто з членів сім'ї має у власності житлове приміщення, розташоване в регіонах, інших ніж тимчасово окупована територія України, райони проведення антитерористичної операції та населені пункти, що розташовані на лінії зіткнення.

Отже, підставою для припинення виплати щомісячної адресної допомоги позивачу, відповідно до рішення Управління від 15 листопада 2016 року, була наявність у володінні позивача 1/2 частки квартири, розташованої в АДРЕСА_1.

Згідно зі статті 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» 02 вересня 2014 року № 1669-VII (далі - Закон № 1669-VII) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

У пункті 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1669-VII передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону № 1669-VII зобов'язаний, зокрема: затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання Закону № 1669-VII 30 жовтня 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження № 1053-р, яким було затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з пунктом 20 частини першої цього Розпорядження м. Маріуполь Донецької області входить до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Проте 05 листопада 2014 року Кабінет Міністрів України прийняв Розпорядження «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053-р» №1079-р (далі - Розпорядження КМУ №1079-р), яке в подальшому постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 09 лютого 2015 року було визнано нечинним (справа № 826/18330/14).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про боротьбу із тероризмом» 20 березня 2003 року № 638-IV (далі - Закон № 638-IV), район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

За наказом керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені всі населені пункти Донецької та Луганської області (без виключень).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і до цього переліку включено м. Маріуполь Маріупольської міської ради.

Окрім того, відповідно до інформації заступника начальника Штабу Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 21 грудня 2016 року, територія Донецької області (включаючи місто Маріуполь) з 07 квітня 2014 року визначена районом проведення АТО. На даний час АТО триває, рішення про її припинення не прийнято. Відповідно до додатку розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року місто Маріуполь включено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась антитерористична операція.

Таким чином, суди у даній справі правомірно дійшли до висновку, що на теперішній час м. Маріуполь згідно затвердженого переліку є територією, де проводиться антитерористична операція, а належне позивачу на праві власності житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1., тобто в районі проведення антитерористичної операції, не є підставою для відмови у призначенні адресної допомоги.

Посилання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року № 1085-р є безпідставним, оскільки вказаним розпорядженням затверджено Перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, проте цей перелік не визначає населені пункти, які відносяться до районів проведення антитерористичної операції.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 липня 2018 року у справі № 222/250/15-а, від 5 вересня 2018 року у справі № 266/1167/17, від 13 листопада у справі № 264/365/17, від 13 грудня у справі № 226/227/17.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Кальміуського району Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 22 червня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко