Справа № 805/3167/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року справа №805/3167/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів Блохіна А.А., Шишова О.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року (повне судове рішення складено 26 жовтня 2018 року у м. Слов'янську) у справі № 805/3167/18-а (суддя в І інстанції Кочанова П.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Покровського відділу поліції головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - ГУНП в Донецькій області, Відповідач-1), Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі - Покровський ВП, Відповідач-2) про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24.05.2017 його було незаконно звільнено зі служби в поліції відповідно до наказу ГУНП в Донецькій області від 05.05.2017 № 840. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 04.12.2017 визнано протиправними та скасовано вищезазначені накази та поновлено позивача на посаді старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Покровського відділу поліції Головного управління Національної поліції Донецькій області, здійснено перерахунок грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного місяця. Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області по особовому від 29.12.2017 за № 620 о/с позивача звільнено за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Під час звільнення, відповідачем не було повернуто оригінал трудової книжки, а видано її дублікат. Окрім того, зазначає, що відповідачем не було оплачено роботу в нічний час протягом 2017 року та не компенсовано працю у вихідні та святкові дні протягом 2017 року. Також, зазначає, що безпідставно утримані з його компенсації за невикористану відпустку грошові кошти у сумі 1 787,84 грн., не виплачено за 3 дні невикористаної відпустки за 2015 рік, а також невірно нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної оплачуваної відпустки позивача у 2017 році. Крім того, відповідачем не нараховано належним чином грошову винагороду за участь в антитерористичній операції, свідченням чого є довідка відповідача за № 156 від 01.03.2018. Між іншим, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача суму середньоденного заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже (з урахуванням уточнених позовних вимог), просив суд:

1). Зобов'язати ГУНП в Донецькій області повернути позивачу оригінал трудової книжки НОМЕР_2 та внести відомості до дубліката трудової книжки позивача про попереднє місце роботи та про проходження служби у складі Збройних Сил України;

2). Зобов'язати Відповідача-1 здійснити перерахунок та сплатити на його користь надбавку до грошового забезпечення за участь в антитерористичній операції (винагорода АТО) за 2017 рік;

3). Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області сплатити на його користь грошові кошти виходячи із розрахунків, приведених в цій позовній заяві у якості надбавки до грошового забезпечення за несення служби у нічний час, у святкові та вихідні дні протягом 2017 року, неправомірно утримані кошти в січні 2018 року, компенсаційні виплати за всі невикористані дні оплачуваної відпустки;

4). Зобов'язати ГУНП в Донецькій області сплатити на його користь суму середнього заробітку за весь період затримки у розрахунку - по день винесення рішення у справі;

5). Зобов'язати Відповідача-1 сплатити на його користь 10 000 грн. в якості компенсації за спричинену моральну шкоду.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду позовні вимоги задоволені частково, внаслідок чого:

- зобов'язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік;

- зобов'язано ГУНП в Донецькій області нарахувати та виплатити позивачу надбавку до грошового забезпечення за несення служби у нічний час за березень 2017 року та грудень 2017 року у розмірі 122,81 грн.;

- зобов'язано Відповідача-1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 29 грудня 2017 року по 30 січня 2018 року з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів;

- зобов'язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби) та за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн. - по день винесення рішення у справі, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог було відмовлено.

З таким судовим рішенням не погодився позивач, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач-1 також не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржене судове рішення в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення. В свою чергу, відповідач у своєму відзиві просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Всі особи, які беруть участь в справі, до апеляційного суду не прибули.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційних скарг, і дійшла наступних висновків.

За вивченням матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах внутрішніх справ з 01 квітня 2013 року.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 07.11.2015 № 1 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого слідчого управління ГУНП в Донецькій області з 07.11.2015 по 24.10.2016.

Наказом ГУНП в Донецькій області від 24.10.2016 № 353 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого слідчого Покровського ВП з 24.10.2016 по 30.12.2016.

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 30.12.2016 № 438 о/с ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого слідчого відділу розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Покровського ВП з 30.12.2016 по 29.12.2017.

Відповідно до витягу з наказу ГУНП в Донецькій області від 06 грудня 2017 року № 582 о/с, скасовано пункт наказу Відповідача-1 від 24 травня 2017 року № 243 о/с у частині звільнення з 24 травня 2017 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0111802) - старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Покровського ВП на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року № 820/2727/17 та поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0111802) з 25 травня 2017 року на посаді старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Покровського ВП на підставі постанови Харківського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2017 року № 820/2727/17 (а.с.32).

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2017 наказом начальника ГУНП в Донецькій області № 620 о/с старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0111802) - старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого відділу Покровського ВП з 29 грудня 2017 року звільнено зі служби в поліції згідно з п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням). Вислуга років на 29 грудня 2017 року у календарному обчисленні складає 05 років 05 місяців 25 днів та невикористана відпустка у кількості 30 діб (а.с.33).

Листом від 05.03.2018 № К-57/12/01-2018 відповідачем на запит позивача було надано відповідь, у якій вказано, що після звільнення зі служби в поліції наказом ГУНП в Донецькій області від 24.05.2017 №243о/с позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку у 2017 році у кількості 10 діб у розмірі 1571,70 гривень (з розрахунку: посадовий оклад 2500,00 гривень + оклад за спеціальним званням 1600,00 гривень + надбавка за стаж служби в поліції (15%) 615,00 гривень = 4715,00 гривень / 30 к.дн. * 10 діб невикористаної відпустки = 1571,70 гривень).

Після звільнення зі служби в поліції наказом ГУНП в Донецькій області від 29.12.2017 № 620о/с була нарахована грошова компенсація за невикористану відпустку у 2017 році у кількості 20 діб у розмірі 6733,40 гривень (з розрахунку: посадовий оклад 2500,00 гривень + оклад за спеціальним званням 1600,00 гривень + надбавка за стаж служби в поліції (15%) 615,00 гривень + премія (114,21%) 5385,00 гривень = 10100,00 гривень/30 к.дн. * 20 діб невикористаної відпустки = 6733,40 гривень), а також здійснений перерахунок грошового забезпечення за грудень 2017 року, а саме утримано зайво нараховану премію у розмірі 1787,84 гривень. Також, у листі зазначено, що у позивача залишилася невикористаною відпустка за 2015 рік у кількості 3 доби, однак виплата поліцейським, які звільняються з поліції, грошової компенсації за невикористані відпустки за минулі роки не передбачена чинним законодавством (а.с.28-29).

Щодо збереження особистих документів, а саме трудової книжки та військового квитка повідомлено матеріали справи містять наступні відомості.

Зі змісту зазначеного вище листа управління фінансового забезпечення ГУНП в Донецькій області вбачається, що під час зберігання особових справ в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ внаслідок аварії водогону та високою вологістю сховищ були зіпсовані 88 особових справ працівників поліції Донецької області, у тому числі і працівників Покровського ВП, серед яких і особова справа позивача. У день звільнення у секторі кадрового забезпечення Покровського відділу поліції ГУНП в Донецькій області позивачем отримано військовий квиток серії НОМЕР_3, виданий на його ім'я Красноармійсько-Селидівським ОРВК 09.04.2012, і замість трудової книжки, наданої при прийомі на службу в органи внутрішніх справ, її дублікат серії НОМЕР_4. Крім того, зазначено, що трудова книжка серії НОМЕР_2, яка була пошкоджена під час зберігання, залишилась в особовій справі та позивач може отримати її у будь-який зручний для нього час у секторі кадрового забезпечення Покровського ВП. Окрім іншого, у листі зазначено, що з матеріалів особової справи позивача та його трудової книжки вбачається, що до прийому на службу в органи внутрішніх справ позивач у період з 02.01.2008 до 16.09.2009 працював на посаді заступника директора приватного підприємства «Веста» та мав загальний трудовий стаж 01 (один) рік 08 (вісім) місяців 15 (п'ятнадцять) днів. Зазначає, що якщо ця інформація не внесена до дублікату трудової книжки, з цього питання позивач також може звернутися до сектору кадрового забезпечення Покровського ВП.

Зазначені обставини встановлені судами на підставі письмових доказів та не заперечуються учасниками справи.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з наступного:

1) при вирішенні питання щодо стягнення компенсації за невикористану частину відпустки за 2015 рік підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, отже, відповідачем при звільненні в 2017 році, не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік;

2) позивач має право на отримання виплати за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн. відповідно до розрахунку, наданого до пояснень ГУНП в Донецькій області (з урахуванням згоди Відповідача-1 з цією частиною позовних вимог);

3) за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто, виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, натомість відповідачем перераховано на рахунок позивача 26 грудня 2017 року грошове забезпечення у розмірі 10411,10 грн., компенсацію за невикористану відпустку перераховано лише 30 січня 2018 року, в той час як позивача звільнено 29 грудня 2017 року;

4) враховуючи, що судом доведено неправомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби) та не нарахування та невиплату позивачу за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн., місцевий суд вважав за необхідне зобов'язати відповідача сплатити на користь позивача суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби) та за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн. - по день винесення рішення у справі, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, з урахуванням доводів та вимог апеляційних скарг, не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію», який набрав чинності 07.11.2015 (далі - Закон № 580-VIII).

1). Щодо позовних вимог про зобов'язання Відповідача-1 повернути позивачу оригінал трудової книжки НОМЕР_2 та внести відомості до дубліката трудової книжки позивача про попереднє місце роботи та про проходження служби у складі Збройних Сил України, у задоволенні яких відмовлено місцевим судом.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що під час зберігання особової справи з незалежних від нього причин було зіпсовано оригінал трудової книжки та військового квитка, до дублікату трудової книжки відомості про попереднє місце роботи та службу в складі ЗСУ не внесено, а листом від 05.03.2018 № К-57/12/01-2018 Відповідачем-1 покладено обов'язок на відновлення порушеного права, яке вже було порушене. Зазначає, що ГУНП в Донецькій області не пропонувалось направити трудову книжку поштою.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області зазначає, що відповідно до абзацу 2 пункту 4.2 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58), пересилання трудової книжки поштою з доставкою на адресу допускається тільки з письмовою згодою працівника, станом на час розгляду справи жодних листів з такою вимогою від позивача не надходило.

Відповідно до п. 5.5 зазначеної Інструкції, у разі якщо трудова книжка (вкладиш до неї) стала непридатною (обгоріла, розірвана, забруднена і т.інш.), то власник або уповноважений ним орган за останнім місцем роботи видає працівнику дублікат трудової книжки (вкладиш до неї). При цьому на першій сторінці трудової книжки, що стала непридатною, робиться надпис «Замість видано дублікат», а книжка повертається її власнику. При працевлаштуванні на нове місце роботи працівник зобов'язаний пред'явити дублікат трудової книжки.

Абзацом 2 пункту 4.2 Інструкції № 58 визначено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як вже зазначалось судом вище, в листі ГУ НП в Донецькій області від 05.03.2018 зазначено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2, яка була пошкоджена під час зберігання, залишилася в особовій справі та позивач може отримати її у будь-який зручний для нього час у секторі кадрового забезпечення Покровського ВП, зокрема з питання про внесення попередніх записів про трудові відносини та службу у складі ЗСУ до дублікату трудової книжки.

Відповідно до статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач звертався до Відповідача-1 з заявою про пересилання його трудової книжки на визначену ним адресу та останнім було відмовлено у внесенні до дублікату трудової книжки позивача вищезазначених записів, отже, колегія суддів погоджує висновок місцевого суду, що вимога про зобов'язання відповідача повернути оригінал трудової книжки НОМЕР_2 та внести відомості до дубліката трудової книжки позивача про попереднє місце роботи та про проходження служби у складі ЗСУ є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню.

2). Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУНП в Донецькій області здійснити перерахунок та сплатити на його користь надбавку до грошового забезпечення за участь в антитерористичній операції (винагорода АТО) за 2017 рік, то колегія суддів не надає оцінку судовому рішенні місцевого суду в цій частині, оскільки апеляційна скарга позивача не містить незгоди з відмовою у задоволенні таких позовних вимог та жодних доводів (обґрунтувань допущених місцевим судом порушень норм права) з цього приводу.

Як зазначалось вище, відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. При цьому суд апеляційної інстанції не вбачає порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відтак, в цій частині рішення суду першої інстанції також має бути залишено без змін.

3). Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУНП в Донецькій області сплатити на його користь грошові кошти виходячи із розрахунків, приведених в позовній заяві, у якості:

3.1. надбавки до грошового забезпечення за несення служби у нічний час, у святкові та вихідні дні протягом 2017 року.

Спершу слід зазначити, що в матеріалах справи містяться пояснення ГУНП в Донецькій області, в яких зазначено, що відповідно до довідки щодо несення служби в нічний час старшого слідчого СВ Покровського ВП ОСОБА_1 за березень та грудень 2017 року, протягом березня та грудня 2017 року ОСОБА_1 ніс службу в нічний час 3 та 1 дні, отже, Відповідач-1 погодився в цій частині з позовними вимогами та зазначив, що позивач має право на отримання виплати в розмірі 122,81 грн. (а.с.186-187,209).

Не заперечує проти стягнення цієї суми Відповідач-1 і в апеляційній скарзі. В апеляційній скарзі позивача також відсутні доводи щодо неправильного застосування місцевим судом норм права щодо цієї частини позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів не надає оцінки судовому рішенню місцевого суду в цій частині, а воно щодо цієї частини має бути залишеним без змін.

3.2. неправомірно утриманих коштів в січні 2018 року.

26 грудня 2017 року позивачу було сплачено суму грошового забезпечення за грудень 2017 року, в яку окрім інших виплат було включено премію у розмірі 6 304,29 грн.: (2 096,77 грн. (посадовий оклад) + 1341,94 грн. (оклад за спеціальним званням) + 515,81 грн. (надбавка за стаж роботи) * 159,42%).

Відповідно до Наказу від 21.12.2017 № 2493 ГУНП в Донецькій області встановлено в грудні 2017 року ОСОБА_1 розмір премії у відсотках 114,21%, тобто різниця помилково нарахованої суми складає 1 787,84 грн.: 2 096,77 грн. (посадовий оклад) + 1341,94 грн. (оклад за спеціальним званням) + 515,81 грн. (надбавка за стаж роботи) * 114,21% = 4516,45 грн.). За результатом виявленої помилки, відповідачем було утримано з позивача помилково нараховану та виплачену суму премії за грудень 2017 року у розмірі 1 787,84 грн. (з урахуванням утримань) в січні 2018 року.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що такі дії Відповідача-1 є протиправними, оскільки відповідно до ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати власник, або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці, зокрема про розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, таких даних протягом 2017 року він не отримував.

Статтею 127 КЗпП України встановлено, що відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України та не містить такого формулювання як «утримання зайво нарахованої премії». Будь-які утримання (відрахування) із заробітної плати працівників можуть провадитись виключно за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, з жодним наказом апелянта не ознайомлено.

Стаття 128 КЗпП України містить обмеження розмірів відрахувань із заробітної плати, ст. 129 КЗпП України містить пряму заборону відрахувань з вихідної допомоги, компенсаційних та інших виплат.

Законом № 580-VIII визначено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Постанова Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 встановлює, що грошове забезпечення поліцейського складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

У випадку, якщо спеціальним законодавством не врегульовані деякі питання щодо проходження служби у поліції, слід застосовувати норми трудового законодавства.

КЗпП, Закон України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР) визначають, що відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, встановлених законом, а загальний розмір відрахувань не може перевищувати 20%. Не допускаються відрахування з вихідної допомоги або компенсаційних виплат.

Наказом МВС України №260 від 06.04.2016 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок 260).

Цим Порядком встановлено, що при звільнені поліцейського зі служби необхідно проводити відрахування надміру нарахованої частини щорічної відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Відповідно до розділу II Порядку 260 керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та у межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції.

Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.

Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.

У випадку допущення поліцейськими проступків, які впливають на розмір премії, до наказу вносяться відповідні зміни та проводиться перерахунок премії в наступному місяці.

Накази про преміювання поліцейських видаються до 25 числа кожного місяця на підставі списків начальників структурних підрозділів органу поліції, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Виплата премії проводиться щомісяця в останній день місяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.

Відповідно до обставин справи, помилково виплачену в грудні 2017 року премію в сумі 1787,84 грн. було утримано в січні 2018 року (а.с.130). При цьому відповідачами не надано також наказів про відрахування зайво нарахованої премії за грудень 2017 року.

Враховуючи законодавчо встановлену заборону на здійснення утримання з компенсаційних виплат, колегія суддів дійшла висновку, що Відповідачем-1 неправомірно утримано 1787 грн. 84 коп. з суми компенсації, належної та нарахованої позивачу за дні невикористаної у 2017 року щорічної відпустки.

Отже, на користь ОСОБА_1 слід стягнути зазначену суму, з якої відповідачу при виплаті позивачу слід відрахувати установлені законом податки та інших обов'язкові платежі.

3.3. компенсаційних виплат за всі невикористані дні оплачуваної відпустки.

Суд першої інстанції встановив неправомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби).

ГУНП в Донецькій області в апеляційній скарзі зазначає, що суд помилково дійшов висновку, що Відповідач-1 неправомірно не виплатив грошову компенсацію за невикористану у грудні 2015 року відпустку на підставі Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ).

Як встановлено судом та не оскаржується сторонами, ОСОБА_1 на момент звільнення мав 3 дні невикористаної відпустки за 2015 рік, даний факт підтверджується листом ГУНП в Донецькій області від 05.03.2018 (а.с.28зв.).

Вирішуючи цю частину спору, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 92 Закону № 580-VIII визначено, що поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ визначено, що учасникам бойових дій надаються такі пільги як одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Відповідач не заперечував наявність у позивача як учасника бойових дій права на отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік, а також те, що впродовж 2015 року позивач цю відпустку не використав, грошова компенсація за невикористані дні цієї відпустки не була нарахована і виплачена.

Частиною 10 статті 93 Закону № 580-VIII передбачено, що за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Крім того, відповідно до частини 8 статті 8 Розділу III Порядку 260 встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.

Згідно з частиною першою статті 24 Закону України від 15.11.1996 № 504/96-ВР «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Таким чином, у разі звільнення працівника йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Слід зазначити, що в ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260 йдеться про «невикористану в році звільнення відпустку» без вказівки на її вид (основна чи додаткова), а тому підстав для звуженого тлумачення цієї норми не має.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №805/5111/15-а (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73249814).

Отже, аналізуючи зазначене, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду, що в силу ч.10 ст. 93 Закону № 580-VIII та ч.8 ст.8 Розділу III Порядку 260 при звільненні з органів внутрішніх справ ОСОБА_1 мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2015 році додаткову відпустку, передбачену п. 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-XII.

Проте, місцевий суд не вказав конкретний розмір такої компенсації, що належить до стягнення на користь позивача, що виправляється апеляційним судом.

З огляду на наведені вище положення частини 8 статті 8 Розділу III Порядку № 260, слід стягнути 1010 грн., виходячи з наступного розрахунку: посадовий оклад 2500 грн. + оклад за спеціальне звання 1600 грн. + надбавка за стаж служби в поліції (15%) 615 грн. + премія (114,21%) 5385 грн. = 10100 грн. / 30 діб * 3 доби.

Тому позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації за невикористані 3 дні додаткової оплачуваної відпустки за 2015 рік в розмірі 1010 гривень підлягають до задоволення.

4). Щодо позовної вимоги про зобов'язання ГУНП в Донецькій області про сплату на користь позивача суми середнього заробітку за весь період затримки у розрахунку - по день винесення рішення у справі.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, двічі зобов'язав Відповідача-1 провести нарахування та виплату суми середнього заробітку.

Зокрема, в зв'язку із затримкою виплати компенсації за невикористану відпустку за 2017 рік - з 29 грудня 2017 року по 30 січня 2018 року.

Крім того, місцевий суд зазначив, що оскільки судом доведено неправомірність дій відповідача щодо не виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби) та не нарахування та невиплату позивачу за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн., необхідно зобов'язати відповідача сплатити на користь позивача суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік (3 доби) та за службу в нічний час у розмірі 122,81 грн. - по день винесення рішення у справі, з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів, без зазначення з якого часу повинно відбуватись таке нарахування та виплата.

Таких висновків місцевий суд дійшов з тих підстав, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою Кабінету Міністрів від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) та Порядком № 260.

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону № 108/95-ВР (в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (частина перша статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій (частина друга статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону № 108/95-ВР).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу дійшов таких висновків.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо наявності вини роботодавця у не проведенні повного остаточного розрахунку з позивачем в день звільнення, що має наслідком застосування до спірних правовідносин приписів статей 116, 117 КЗпП України, тобто, стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час такої затримки.

При цьому місцевим судом не проведено відповідного розрахунку та зазначення конкретної суми стягнення, що є порушенням норм законодавства. Суд має визначити при цьому розмір такого заробітку. Така правова позиція висловлена в численних рішеннях Верховного Суду, наприклад, у постанові Верховного Суду України від 14 січня 2014 року в справі № 21-395а13.

Зазначений недолік виправляється апеляційним судом.

Враховуючи, що на дату звільнення позивача зі служби в поліції, а саме 29 грудня 2017 року, набрали законної сили норми спеціального нормативно-правового акта (Порядок № 260), колегія суддів дійшла висновку, що при обчисленні суми середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні, потрібно застосовувати Порядок № 260, а не Порядок № 100.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 805/2706/17-а (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 79266173).

Так, згідно пункту 9 розділу І Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Відповідно до пункту 6 розділу ІІІ Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв'язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

На день звільнення ОСОБА_1 був забезпечений місячним грошовим забезпеченням в розмірі 10100 грн.: посадовий оклад 2500 грн. + оклад за спеціальне звання 1600 грн. + надбавка за стаж служби в поліції (15%) 615 грн. + премія (114,21%) 5385 грн.

Однодневний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 складе: 10100 грн. = / 31 добу = 325,81 грн.

Також слід вказати, що компенсація за невикористану відпустку за 2017 рік була перерахована позивачу 30 січня 2018 року.

Таким чином, для розрахунку середнього заробітку слід враховувати два періоди:

- з 30 грудня 2017 року по 30 січня 2018 року в кількості 30 календарних днів;

- з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2018 року (день постановлення судом першої інстанції рішення в цій справі) в кількості 262 календарних днів.

Середній заробіток за період з 30 грудня 2017 року по 30 січня 2018 року складе 9774,30 грн.: 30 (днів) х 325,81 грн. (однодневний розмір грошового забезпечення).

Слід також зауважити, що при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 15358,04 грн. (а.с.130,24). При цьому з цієї суми слід вирахувати 4715,00 грн., які нараховані згідно рішення суду про поновлення позивача на службі (за один місяць). Тобто, розрахунок при звільненні ОСОБА_1 відповідачем проведено в розмірі 10643,04 грн.

При цьому частка невиплачених при звільненні сум складає 122,81 грн. надбавки за службу в нічний час, 1010 грн. компенсації за невикористану відпуску за 2015 рік та 4945,56 грн. компенсації за невикористану відпуску за 2017 рік, тобто загалом 6078,37 грн. з належних до сплати 16721,41 грн. (виплачених 10643,04 грн. та невиплачених 6078,37 грн.), тобто, 36,35%.

Слід також зауважити, що суму 1787,84 грн. апеляційний суд не бере до уваги при розрахунку взагалі, оскільки ця сума була виплачена помилково, а потім утримана.

В схожій правовій ситуації Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2018 року у справі №810/7207/14№ 825/325/16 (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75673468) зазначив, що вимоги позивача щодо стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України є необґрунтованими, адже утримана на відшкодування матеріальної шкоди сума не є сумою не виплаченої при звільненні заробітної плати, яка дає підстави для застосування до відповідача санкцій, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Тобто, сума своєчасно виплаченого грошового забезпечення позивачу є значно більшою, ніж несвоєчасно виплачені суми.

Таким чином, в даному випадку, колегія суддів враховує, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 (номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 75424715).

Відтак, остаточно за цей період на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі: 9774,30 грн. * 36,35% = 3 552,96 грн.

Середній заробіток за період з 31 січня 2018 року по 19 жовтня 2018 року складе 85 362,22 грн.: 262 (дні) х 325,81 грн. (однодневний розмір грошового забезпечення).

При цьому частка невиплачених при звільненні сум складає 122,81 грн. надбавки за службу в нічний час та 1010 грн. компенсації за невикористану відпуску за 2015 рік, тобто загалом 1132,81 грн. з належних до сплати 16721,41 грн., тобто, 6,77%.

Відтак, остаточно за цей період на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі: 85 362,22 х 6,77% = 5 779,02 грн.

Загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача, складе: 3 552,96 грн. + 5 779,02 грн. = 9 331,98 грн.

5). Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача-1 компенсації за спричинену моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні зазначеної частини позовних вимог, зазначив, що позивачем не надано обґрунтування заявленого ним розміру моральної шкоди саме у сумі 10 000,00 грн.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі наголошує, що суд необґрунтовано дійшов такого висновку, оскільки підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль для організації свого життя тощо, що в спірних правовідносинах, на думку позивача, повністю підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність ГУНП в Донецькій області та завданням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до статті 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявність причинного зв'язку між протиправною бездіяльністю та можливим завданням такої шкоди.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб даних органів.

Статтею 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у ст. 23 ЦК України.

Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Як роз'яснено в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20.02.2018 в справі № 818/1394/17 (номер в Єдиному державному реєстрі судових рішень - 72363242).

Враховуючи наведене вище, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди вважає такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами апеляційних скарг.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

З врахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне частково скасувати рішення суду першої інстанції на виконання положень ст. 317 КАС України та задовольнити позовні вимоги позивача в частині.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За приписами ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, звільнення позивача від сплати судового збору у справі відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати відповідача відшкодуванню не підлягають, тобто, розподіл судових витрат апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 195, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Донецькій області - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 805/3167/18-а - скасувати частково.

Абзац другий резолютивної частини Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 805/3167/18-а викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, 61121, АДРЕСА_1) компенсацію за 3 дні невикористаної у 2015 році відпустки в розмірі 1010 (однієї тисячі десяти) гривень, з якої відрахувати установлені законом податки та інші обов'язкові платежі.».

Абзац четвертий і п'ятий резолютивної частини Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 805/3167/18-а викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, 61121, АДРЕСА_1) неправомірно утриману з компенсації за дні невикористаної у 2017 року відпустки суму 1787 (одну тисячу сімсот вісімдесят сім) грн. 84 коп., з якої відрахувати установлені законом податки та інші обов'язкові платежі.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Донецькій області (87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр. Нахімова, 86) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1, 61121, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9 331 (дев'ять тисяч триста тридцять однієї) гривні 98 коп., з якого відрахувати установлені законом податки та інші обов'язкові платежі.».

В решті рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі № 805/3167/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 19 лютого 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов