Справа № 0540/9564/18-а
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-02-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2019 року справа №0540/9564/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В, суддів: Шишова О.О., Блохіна А.А., секретар судового засідання Романченко Г.О., за участі позивача ОСОБА_1, представника відповідача Сенникова А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року (повне судове рішення складено 01 листопада 2018 року у м. Слов'янську) у справі № 0540/9564/18-а (суддя в І інстанції Ушенко С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області (далі - ГУ ДФС у Донецькій області) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона перебувала на службі в Державній фіскальній службі України у Донецькій області та обіймала посаду старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у Куйбишевському районі м. Донецька. З 01.09.2015 перебувала на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у м. Краматорську та має спеціальне звання майор податкової міліції. Наказом Головного управління ДФС у Донецькій області від 01.07.2016 № 175-о її звільнено із займаної посади у запас за пп. «б» (за хворобою) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 та п. 7 Положення про державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236. Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0012896 від 20.07.2016, їй станом на 01.07.2016 встановлено ступінь втрати працездатності 40 відсотків та визначено, що її захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850, у зв'язку з чим вона звернулася із заявою до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області, в якій просила здійснити передбачені законодавством призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності працівника податкової міліції внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків, але отримала відмову, оскільки з 07.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію», яким гарантувався державою правовий та соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей, що передбачений статтею 356 Податкового кодексу України та статтями 20-23 Закону України «Про міліцію». Посилаючись на абз.3 п. 15 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», вважає вказані дії протиправними, отже, просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДФС у Донецькій області щодо ненадання до Державної фіскальної служби України у 15-денний строк з дня реєстрації заяви висновку щодо виплати грошової допомоги разом з документами, які було додано до заяви від 30.07.2018;

- зобов'язати ГУ ДФС у Донецькій області скласти висновок щодо виплати грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відповідно до вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про міліцію».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року позовні вимоги задоволені.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі наведені аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву доводи, зокрема, апелянт наголошує, що у відповідача відсутні законні підстави для проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням інвалідності та втратою працездатності після 07 листопада 2015 року колишнім працівникам податкової міліції, інвалідність яким встановлено після втрати чинності Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію».

У відзиві позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти чого заперечував позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що з 16.07.2013 позивач перебувала на службі Державної фіскальної служби України у Донецькій області та обіймала посаду старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у Куйбишевському районі м. Донецька. З 01.09.2015 перебувала на посаді старшого слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ДПІ у м. Краматорську та має спеціальне звання майор податкової міліції.

Наказом ГУ ДФС у Донецькій області від 01.07.2016 № 175-о позивача звільнено із займаної посади у запас за пп. «б» (за хворобою) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114 та п.7 Положення про державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 № 236 (а.с.12).

Згідно довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ № 0012896 від 20.07.2016 позивачеві станом на 01.07.2016 встановлено ступінь втрати працездатності 40 відсотків та визначено, що її захворювання пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (а.с.13).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0704382 від 17 липня 2017 року позивачеві встановлено ІІІ групу інвалідності у зв'язку із захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.с.14).

07.12.2017 позивач звернулася із заявою до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області, в якій просила здійснити їй передбачені законодавством призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності працівника податкової міліції внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків.

Листом ГУ ДФС у Донецькій області від 12.01.2018 № 14285/10/05-99-04-02-24 відповідачем зазначено, що заявником не надано повного переліку документів, які передбачені Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, податкової міліції».

31.07.2018 позивач звернулася із заявою (рапортом) до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області, в якій просила здійснити їй передбачені законодавством призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності працівника податкової міліції в наслідок захворювання, пов'язаного з виконанням службових обов'язків та надала копії документів за відповідним переліком (а.с.15).

Листом Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області від 15.08.2018 позивачеві повідомлено про відсутність підстав для розгляду матеріалів та підготовки висновку про призначення виплати одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням інвалідності та втратою працездатністю колишнім працівникам податкової поліції, оскільки з 07.11.2015 втратив чинність Закон України «Про міліцію», яким гарантувався державою правовий та соціальний захист осіб начальницького складу податкової міліції та членів їх сімей, що передбачений статтею 356 Податкового кодексу України та статтями 20-23 Закону України «Про міліцію».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з наступного.

В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 356.1 ст. 356 Податкового кодексу України (далі - ПК України), держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон №565-ХІІ) та Законом України 24 березня 1998 року № 203/98-ВР) «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (далі - Закон № 203/98-ВР).

Відповідно ст. 23 Закону № 565-ХІІ передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

З 07 листопада 2015 року набрав чинності Закон України від 2 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII), у зв'язку з чим Закон № 565-ХІІ втратив чинність.

Разом з тим, згідно абз. 3 п. 15 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII передбачено, що право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-ХІІ, зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 580-VIII.

Постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі - Порядок № 850).

Таким чином, виходячи з приписів зазначеної правової норми, суд приходить до висновку, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом № 565-ХІІ відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом № 580-VІІІ та продовжує діяти на даний час.

Тому, колегія суддів не бере до уваги твердження апелянта про відсутність у позивача правових підстав отримання одноразової грошової допомоги в порядку, встановленому статтею 23 Закону № 565-ХІІ, у зв'язку з втратою чинності вказаним Законом.

Згідно змісту Порядку № 850, він прийнятий відповідно до статті 23 Закону № 565-ХІІ, дія якої, відповідно до положень ст. 356 ПК України, поширюється, зокрема, й на осіб начальницького і рядового складу податкової міліції.

Відповідно до п. 3 Порядку № 850 грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Відповідно до п. зазначеного Порядку днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності, - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Сукупний аналіз наведених вище положень нормативно-правових актів свідчить про те, що колишні працівники податкової міліції, яким внаслідок захворювання, що пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, встановлено інвалідність після набрання чинності Законом № 580-VIII, мають право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до положень ст. 23 Закону України «Про міліцію» в порядку та на умовах, визначених Порядком № 850.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 822/910/17 (реєстраційний номер рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень 76582262).

Позивач набула права на виплату одноразової грошової допомоги у зв'язку з встановленням їй ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах податкової міліції з 20 липня 2016 року, тобто з дня встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач, як особа, що перебувала на службі в органах податкової міліції та внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, яке призвело до встановлення останній інвалідності ІІІ групи з 17 липня 2017 року, має право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно п. 7, п. 8 Порядку № 850 працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи: заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги.

Таким чином, реалізація права позивача на отримання одноразової грошової допомоги повинна бути забезпечена шляхом прийняття Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Донецькій області відповідного висновку щодо виплати грошової допомоги та направлення такого висновку до Державної фіскальної служби України для прийняття рішення про призначення такої допомоги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджує висновок місцевого суду, що бездіяльність Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області щодо ненадання до Державної фіскальної служби України у 15-денний строк з дня реєстрації заяви позивача висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги разом з документами, які були додані до заяви, є протиправною.

З метою відновлення порушеного права позивача на таку допомогу слід зобов'язати Головне управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області надати висновок щодо виплати позивачу одноразової грошової допомоги у зв'язку із встановленням ІІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням служби в органах державної податкової служби (податкової міліції) з направленням такого висновку до Державної фіскальної служби України для прийняття рішення про призначення виплати.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, відповідачем не доведено правомірність свої дій, позивач на підтвердження обґрунтованості позовних вимог надав достатньо належних та допустимих доказів, всі наведені апелянтом аргументи не заслуговують уваги, оскільки не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року у справі № 0540/9564/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення - 19 лютого 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Сіваченко

Судді А.А. Блохін

О.О. Шишов