Справа № 807/2178/16
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3806/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 Крістіни Іванівни до Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року (суддя першої інстанції Луцович М.М., м. Ужгород, повний текст складено 01.11.2018),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Закарпатської митниці ДФС про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Закарпатської митниці ДФС від 16.11.2016 №1112-о «Про звільнення ОСОБА_1І.». Поновлено ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС з 18.11.2016. Зобов'язано Закарпатську митницю ДФС виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.11.2016 (в межах стягнення за один рік) в сумі 25111,56 грн з відрахуванням податків та зборів. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2092,63 грн звернуто до негайного виконання.

Із таким судовим рішенням не погодилася Закарпатська митниця ДФС та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове - про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що ОСОБА_1 самостійно подала заяву від 12.11.2016 про звільнення її за угодою сторін. Таку заяву було погоджено і досягнуто домовленності щодо звільнення з посади. Чинним законодавством України не встановлено конкретної форми досягнення згоди щодо звільнення за угодою сторін, зокрема не встановлено обовязкового зазначення дати, з якої має відбутися звільнення. Диспозиція п. 1 ст. 36 КЗпП України не містить умови зазначення в заяві про припинення трудового договору за угодою сторін конкретної дати звільнення, а тому згода сторін щодо дати припинення трудового договору була зафіксована в наказі про звільнення, з яким позивач ознайомилася без будь-яких заперечень.

Представник апелянта ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу та дала пояснення, аналогічні викладеним у ній доводам.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову з огляду на правильно встановлені факти та на підставі чинного законодавства.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом встановлено, що позивач з 29.12.2012 працювала в Чопській митниці, згідно наказу Державної митної служби України №3044к від 24.12.2012 (а.с. 11-12).

24.12.2015 ОСОБА_1 було присвоєно спеціальне звання інспектора податкової та митної справи 4 рангу.

Наказом Закарпатської митниці ДФС від 16.11.2016 №1112-о її було звільнено з посади державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного посту «Лужанка» Закарпатської митниці ДФС з 17.11.2016 за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, п. 3. ч. 1 ст. 83 та ст. 86 Закону України «Про державну службу» (а.с. 7).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність вказаного наказу з таких підстав.

У відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб'єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

У відповідності до ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб'єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов'язків державним органом.

Відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) суб'єкт призначення зобов'язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Отже, з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку, можливе за взаємною домовленістю сторін або у строк визначений службовцем у поданій ним заяві.

Згідно пп. 18.1 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року зазначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).

Враховуючи викладене, основними умовами припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення договору та строк, з якого договір припиняється.

Оскаржуваний наказ відповідача від 16.11.2016 №1112-о був винесений на підставі заяви позивача.

Як встановлено судом та не заперечувалося сторонами, 12.11.2016 позивач дійсно написала та подала до відповідача заяву про звільнення її із займаної посади за угодою сторін.

Надаючи правову оцінку заяві позивача від 12.11.2016 про звільнення її із займаної посади за угодою сторін суд зазначає наступне.

Так, позивачем було подано до суду заяву від 12.11.2016 про звільнення її із займаної посади за угодою сторін, однак в даній заяві позивачем не вказано дати звільнення з посади (а.с. 14). Також, позивач наголошувала, що в заяві від 12.11.2016 про звільнення її із займаної посади за угодою сторін вона не писала дату звільнення.

Однак відповідачем було подано до суду в якості письмового доказу заяву ОСОБА_1 від 12.11.2016 згідно якої вона просила звільнити її за угодою сторін з 17.11.2016 (а.с. 28).

Згідно висновку експерта Закарпатського науково - дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № 4/258, від 28.08.2018 за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що цифровий рукописний текст «... 17.11.2016» у заяві про звільнення від 12.11.2016 виконаний не громадянкою ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 128-139).

Підстав для неврахування цього доказу судом немає.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо підтвердженості пояснень позивача щодо невказання нею дати звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи те, що в заяві від 12.11.2016 позивачем не зазначено дати звільнення, відповідач не довів факту згоди позивача про її звільнення саме з 17 листопада 2016 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто взаємної домовленості з основних умов угоди про припинення трудового договору на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а саме: щодо дати звільнення.

Таким чином, відповідачем в односторонньому порядку, без досягнення взаємної домовленості з позивачем (докази протилежного відповідачем не були надані) було визначено дату звільнення позивача саме з 17.11.2016.

Суд відхиляє доводи апелянта про те, що підтвердженням згоди позивача щодо дати звільнення саме з 17.11.2016 є відсутність заперечень під час ознайомлення її з наказом про звільнення від 16.11.2016 №1112-о та отримання нею трудової книжки. Так, суд констатує, що взаємна домовленість між сторонами щодо істотних умов звільнення, зокрема щодо дати звільнення, повинна бути досягнута до винесення суб'єктом владних повноважень наказу про звільнення, а не після винесення такого із визначенням дати звільнення в односторонньому порядку.

У відповідності до ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Разом з тим, в якості доказу досягнення домовленості між сторонами щодо дати звільнення, відповідачем було надано до суду заяву від 12.11.2016 в якій дата звільнення - 17.11.2016 була зазначена не позивачем, а іншою особою, отже цей доказ є неналежним та недостовірним, а тому його не можна брати до уваги.

Крім того, слід зазначити, що у період з 16.11.2016 по 21.11.2016 позивач перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДД №189946. Отже, наказ від 16.11.2016 №1112-о про звільнення було винесено відповідачем під час перебування позивача на лікарняному.

Ця обставина додатково підтверджує факт відсутності у позивача наміру звільнитися з 17 листопада 2016 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, оскільки відповідачем не доведено факт досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору, звільненя позивача з цієї підстави є незаконним, а тому суд першої інстанції правильно скасував оскаржуваний наказ та поновив позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Слід зазначити, що у судовому засіданні представники сторін підтвердили правильність визначеної судом першої інстанції суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Закарпатської митниці Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 807/2178/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.