Справа № 804/4444/18
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2018-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року Справа № 804/4444/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Кадникова Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЛО до ОСОБА_1 великих платників податків Державної фіскальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ,
Ухвалою суду від 19.06.2018 року позовну заяву було залишено без руху на підставі ст.169 КАС України зі встановленням строку для усунення виявлених недоліків.
01.08.2018 року ухвалою суду було продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.
На виконання ухвали 30.08.2018 року позивачем було подано заяву про заміну сторони, а саме: виключення Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області зі складу відповідачів по справі та визначення його статусу у якості третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.
За результатами проведеної перевірки ГУ ДФС у Хмельницькій області (далі контролюючий орган/третя особа) було складено ОСОБА_1 (довідку) фактичної перевірки від 16.02.2018 року, яким було встановлено наступне порушення:
- Порушення п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» №265/95-ВР: порушення ведення обліку товарних запасів, а саме: на момент проведення фактичної перевірки не надано підтверджуючих документів (видаткова накладна, податкова накладна, товарно-транспортна накладна тощо) на ТМЦ, що реалізуються на загальну суму 101 991,00 грн.
Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що в ході перевірки ним були надані контролюючому органу всі документи на товар, які цікавили його під час перевірки, а саме було надано завірені копії первинних документів, за якими ТОВ «АЛЛО» отримало товар, зазначений в акті, від постачальника, а саме копії видаткових накладних №285 від 10.02.2018 року та №287 від 08.02.2018 року та копії накладних на переміщення товарів, які були наявні на торговій точці.
Надані документи до уваги контролюючим органом взято не було. Таким чином, ОСОБА_1 фактичної перевірки із зазначеними зауваженнями було підписано представником позивача.
23 лютого 2018 року Позивачем також було надано додатково письмові заперечення до ОСОБА_1 фактичної перевірки від 16.02.2018 року, в яких Позивачем було також надано документи, які під час проведення перевірки до уваги контролюючим органом взято не було.
Таким чином, користуючись своїм правом на адміністративне оскарження, Позивачем було подано скаргу до Державної фіскальної служби України, за результатами розгляду якої оскаржуване ППР було залишено без змін.
03.10.2018 року Відповідачем по справі було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Відповідач посилався на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а доводи, наведені в позовній заяві, не ґрунтуються на вимогах податкового законодавства .
Відповідач вказує, що платником 23.02.2018 року було подано заперечення до акту перевірки, які за результатами розгляду були визнані необґрунтованими.
Відповідач зазначає у відзиві, що в ході проведення перевірки було встановлено порушення вимог п.1.2 ст.3 р.ІІ Закону України від 06.07.1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», оскільки у магазині «АЛЛО» знаходився в реалізації необлікований у встановленому порядку товар на загальну суму 101 991,00 грн. Необхідна до сплати сума, що визначена податковим повідомленням-рішенням, підтверджується тим, відповідальність за визначене порушення передбачена ст.20 розділу 5 Закону №265: «фінансова санкція у розмірі подвійної вартості необлікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації». І таким чином, сума, вказана у податковому повідомленні-рішенні, становить 203 982, 00 грн.
Обґрунтовуючи свою позицію недотриманням Позивачем норм податкового законодавства, Відповідач просить суд відмовити у задоволення позову ТОВ «АЛЛО» в повному обсязі і покласти судові витрати на Позивача.
Третя особа зазначає, що до початку перевірки особа, що проводила розрахункові операції ознайомилась з наказом, отримала його копію та підписала направлення на проведення фактичної перевірки. За наслідками перевірки було складено акт фактичної перевірки від 16.02.2018 року №0055/22/01/14/30012848. ГУ ДФС України у Хмельницькій області зазначає, що в ході проведення перевірки було встановлено порушення вимог п.12 ст.3 р.ІІ Закону України від 06.07.1995 «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а саме: у магазині «АЛЛО» знаходився в реалізації товар (ТМЦ) не облікований у встановленому порядку на загальну суму 101 991,0 грн. (годинники ApplewatchS3 42 mm 5шт. за ціною 12 399,00 на суму 61 995,00 грн., applewatchS3 38 mm 2 шт. за ціною 11 299,00 на суму 22 598,00 грн., ApplewatchS1 32 mm 2 шт. за ціною 8 699,00 на суму 17 398,00 грн., на вимогу представників ГУ ДФС в області під час проведення фактичної перевірки не предявлено документів, що підтверджують їх придбання (походження ТМЦ) у постачальників. )
ГУ ДФС України у Хмельницькій області у своїх поясненнях доходить висновку, що ОСОБА_1 фактичної перевірки ТОВ «АЛЛО» від 16.02.2018 року №0055/22/01/14/30012848є правомірним та відповідає вимогам Податкового кодексу України.
01.11.2018 року Позивачем було надано до суду відповідь на відзив, в якій Позивач зазначає, що ТОВ «АЛЛО» знаходиться на обліку в Дніпропетровському управлінні ОСОБА_1 великих платників податків Державної фіскальної служби. Позивач посилається на те, що третя особа ГУ ДФС України у Хмельницькій області, проводячи фактичну перевірку, не надало Позивачу доповідну записку (висновок) за підписом керівника відповідного структурного підрозділу Дніпропетровського управління ОСОБА_1 великих платників податків Державної фіскальної служби, у якому ТОВ «АЛЛО» знаходиться на обліку, а також не надало рішення керівника Дніпропетровського управління ОСОБА_1 Великих платників податків Державної фіскальної служби про доцільність проведення перевірки саме Головним управлінням Державної фіскальної служби України у Хмельницькій області.
Враховуючи положення ст.ст.12, 257, 258, 261, 262 КАС України, суд розглянув адміністративну справу одноособово в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, в їх сукупності, проаналізувавши норми діючого законодавства, прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Підпунктом 75.1.3. п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України визначено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Відповідно до п.п. 19-1.1.4. та п.п. 19-1.1.14. п. 19 19-1 ст. 19-1 Податкового кодексу України контролюючі органи виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу, як здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб'єктами господарювання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використання електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів; здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері.
Крім того, до початку проведення фактичної перевірки, представнику ТОВ «АЛЛО» не були пред'явлені направлення на проведення фактичної перевірки, службові посвідчення та вручено копію наказу про проведення фактичної перевірки, який заповнений не у до п.81.1 ст. 81 Податкового кодексу України, а саме без надання доказів, що слугували б підставою для проведення перевірки, що ставить під сумнів фактичну наявність підстав для проведення перевірки.
Згідно з п. 12 ст. 3 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг).
Статтею 20 ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачено, що до суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Отже, закон допускає ведення обліку товарних запасів як на складах, так і за місцем їх реалізації та не містить чіткого та однозначного визначення місцезнаходження (зберігання) первинних облікових документів на товар.
Суду не доведено факту того, що позивачем не ведеться облік товарних запасів, а висновок контролюючого органу щодо того, що первинні облікові документи на товар мають зберігатися лише за місцем реалізації товару не відповідає змісту закону.
Наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 № 246 затверджене Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», яким визначено методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про запаси і розкриття її у фінансовій звітності.
Правові ж засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно до статті 9 зазначеного якого (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.
Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для такого правового висновку.
У розділі V Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» передбачена відповідальність за порушення вимог лише цього Закону.
Зокрема, фінансова санкція, встановлена статтею цього 21 Закону, може бути застосована до юридичної особи лише у тому випадку, коли ця особа не веде обліку товарів або веде його з порушенням порядку, визначеного Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 9 «Запаси».
Сама по собі відсутність на момент перевірки контролюючим органом накладних за місцем реалізації чи зберігання товарів, за умови, що ці товари належним чином обліковані відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», не є підставою для застосування до юридичної особи фінансової санкції, передбаченої статтею 21 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».
Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у рішенні від 30.01.2018 року у справі №К/9901/4054/17 810/1148/17.
До того ж, Позивачем надавались первинні документи на визначені товари Відповідачу разом з письмовими запереченнями до ОСОБА_1(довідки) фактичної перевірки від 16.02.2018 року.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
Суд наголошує,що будь-які рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, містити конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобовязання вчинити певні дії.
Згідно з ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобовязати відповідача субєкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право субєкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобовязує субєкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тобто законодавець передбачив обовязок суду змусити субєкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.
Також, суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обовязків.
Суд зазначає,що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.
Відповідно до п.2 ч.2 та ч.3 ст.245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень. У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, повязані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі3 059,74 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №207752 від 13.06.2018 року
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 3 059,74 коп. підлягає поверненню.
Керуючись ст.ст.90, 139, 241-246, 255, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю АЛЛО до ОСОБА_1 великих платників податків Державної фіскальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_2