Справа № 638/16660/17
Суддя: Грищенко І. О.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/138/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2018 року Дзержинський районний суд міста Харкова в складі

головуючого судді Грищенко І.О.

за участю секретаря Самогньозд О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1) до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові (місцезнаходження: м. Харків, майдан Свободи, буд. 5, Держпром, 2 під'їзд, 3 поверх) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ :

03.11.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії та просить суд визнати протиправною бездіяльність Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові щодо невиплати йому пенсії за віком з 01 квітня 2017 року та зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Харкові з 01 квітня 2017 року відновити нарахування та виплату йому пенсії за віком та сплатити заборгованість за період, починаючи з 01.04.2017 року .

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він має статус внутрішньо переміщеної особи , отримує пенсію за віком та перебуває на обліку в Київському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Харкові . Остання виплата пенсійних коштів була здійснена відповідачем 17 березня 2017 року . Починаючи з квітня місяця 2017 року йому було припинено перерахування пенсійних коштів без повідомлення причин такого припинення. Вважає бездіяльність відповідача щодо виплати пенсії протиправною, оскільки відповідач невиплатою та припиненням виплати пенсії порушує його конституційні права . Позивач вважає, що відповідач, припиняючи виплату пенсії діяв не на підставі та не у спосіб , що передбачені законами України, оскільки не існувало правових підстав для такого припинення випалити пенсії

Позивач та його уповноважений представник в судове засідання не з"явились. Уповноважений представник позивача подала до суду письмову заяву з проханням справу розглянути без участі позивач та представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Уповноважений представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав та заперечував проти їх задоволення. Представником відповідача подано письмові заперечення проти позову з проханням відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано документів на підтвердження факту проживання за адресою місця проживання .

Суд, заслухавши пояснення учасника процесу, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виг загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Ст. 16 ЦК України визначено, що способами судового захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Судовим розглядом справа встановлено, що зареєстрованим місцем проживання позивача ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_1, є- АДРЕСА_1, ( в якому органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження) . Позивач отримав статус внутрішньо переміщеної особи, що підтверджується даними довідки від 23.11.2015 р. № ( копія якої надана до матеріалів справи) , яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Адміністрації Холодногірського району Харківської міської ради, строк дії якої встановлений безтерміново згідно штампу на зворотному боці довідки, та відповідно до якої, фактичне місце перебування зареєстровано за адресою:м. Харків, вул. Технічна, буд. 37. Позивач отримує пенсію за віком , яка виплачувалась до 17 березня 2017 року. Починаючи з квітня місяця 2017 року позивачу було припинено виплату пенсії

Згідно з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і до пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах У країн перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбач законодавством.

Розпорядженням УПФУ у Холодногірському районі м. Харкова від 25.02.2017 року призупинено виплату ОСОБА_1 до з"ясування згідно елек. списку СБУ та листа ГУПФУ від 24.02.2017 року № 3457-13/20.

23.11.2017 року за вих.. № 14445-47/06 за підписом начальника управління на адресу управління праці та соціального захисту населення Холодногірської районного державної адміністрації ХМР направлено запит щодо надання інформації стосовно підтвердження дійсності довідки від 23.11.2015 р. № , що надана позивачем до управління та щодо складання акту за наслідками виходу за місцем проживання пенсіонера.

20.12.2017 року за вих.. № 10-91/11315/09-17 надано інформацію на вказаний вище запит. Зі змісті інформації вбачається, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи скасована, ОСОБА_1 знятий з обліку через не підтвердження факту проживання за адресою проживання. Прийнято рішення про припинення всіх соціальних виплат та 27.06.2017 року направлено в УПФ.

Нормою ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхуі зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визнане] виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародними договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Стаття 46 Конституції України встановлює, що громадяни мають право на соціальний захист , що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності , втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінії встановленого законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні констит) права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етичного та соціал походження, майнового стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи люді громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією Украй умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені ст. ст. 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 року роз'яснено, що відповідно до статей 8 та 22Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно - правові акти, які скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно - правових актах щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України та актом прямої дії.

Відповідно до ст. 1 Конституції України Україна є правовою державою. Людина, її жг здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціалі цінністю (ст. З Конституції України).

Згідно зі ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника. У пункті 54 вказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, шо різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами і свободами, визначеними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь - якою ознакою - статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мірно володіти своїм майном та закріплено, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини».

Право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може бути переданим іншими органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно -правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Крім того, ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь - яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином , кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

При цьому, Конституційний суд України висловив з цього приводу позицію, викладену в рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»: «виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами».

Вимогами ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне неї страхування» чітко встановлено, що виплата пенсії припиняється тільки за рішенням територіального органу ПФУ або суду та лише з підстав, визначених у цій статті. Відповідач, припиняючи виплату пенсії діяв не на підставі та не у спосіб , що передбачені законами України, оскільки не існувало правових підстав для такого припинення випалити пенсії в розумінні вимог ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 46 Закону «Про загальнообов 'язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

З огляду на позицію Конституційного Суду України в рішеннях № 8-рп/2013 і № 9-рп а також на підставі аналізу положення ч. 1 ст. 99 КАС України в системному зв'язку з положеннями ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», можна дійти висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає та виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов'язаними з виплатами сум пен минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі нараховані цим органом.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 25.05.2016 у справі № 21-1249а16 (Є, 58275228) зазначив, що спори у справах, пов'язаних з пенсійними виплатами, мають розглядатися в межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку. У цій постанові Верховний Суд України наголосив, що при розгляді цієї справи слід застосовувати положення спеціальних норм. Таким чином, Верховний Суд України не виключає можливості, що спори у справах, пов'язаних з пенсійними виплатами за минулий час, на підставі ч. 1 сі КАС України, можуть розглядатися поза межами шестимісячного строку.

Таким чином, на не отримані позивачем суми пенсії строки звернення до суду не розповсюджуються, оскільки порушено право громадянина на отримання пенсії у повному обсязі.

За вказаних обставин, відповідачем порушено вимоги ч. 1 ст. 49 Закону № 1058 , оскільки припинення виплати з квітня 2017 року позивачеві пенсії вчинено без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. Лист управління праці та соціального захисту населення Холодногірської районного державної адміністрації ХМР не є таким рішенням у розумінні вимог вказаного вище Закону. У відповідача відсутні законні підстави для зупинення виплати пенсії позивачеві, вимоги позивача законні , обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України позабюджетних державних фондів- у межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, ст.ст. 47, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», керуючись ст.ст. 2, 6-10, 20, 72, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 241-245, 371 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії- задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Харкові щодо невиплати пенсії за віком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) з 01 квітня 2017 року.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Харкові з 01 квітня 2017 року відновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) та сплатити заборгованість за період, починаючи з 01.04.2017 року на рахунок №2720 в уповноваженому банку - АТ «Ощадбанк».

Звернути постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Грищенко І.О.

.