Справа № 826/8747/17
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8747/17 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ганечко О.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Седика Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2018 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 44765-1305 від 03.05.2017.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 червня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником нежилих приміщень 1-го поверху (в літ. А): з приміщення № 1 по приміщення № 8 - пл. 268,40 кв.м., приміщення № 19 пл. 47,60 кв.м., загальною площею 316,00 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування нежилих приміщень від 31 липня 2013 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 73974338 від 31.07.2013.

ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець та провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, за 3 групою та 5% ставкою платника єдиного податку, про що свідчить Витяг з реєстру платників єдиного податку № 458 від 08.07.2014, виданий Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, а видами її господарської діяльності за КВЕД-2010 є 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна», 46.19 «Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту», 46.90 «Неспеціалізована оптова торгівля», 70.22 «Консультування з питань комерційної діяльності й керування», 74.10 «Спеціалізована діяльність із дизайну», 74.20 «Діяльність у сфері фотографії», 82.99 «Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у».

Також, як стверджує позивач та підтверджується матеріалами справи, за адресою вищевказаних нежилих приміщень позивач здійснює декілька видів господарської діяльності, а саме - спеціалізована діяльність із дизайну та надання в оренду власного нерухомого майна.

Вищевказане підтверджується тим, що за адресою АДРЕСА_1 розташована та провадить свою діяльність студія дизайну інтер'єру «ІНФОРМАЦІЯ_1» відповідно до наказу № 9 від 21 грудня 2015 року «Про створення «ІНФОРМАЦІЯ_1», свідоцтва на знак для товарів і послуг № НОМЕР_1 про реєстрацію в Державному реєстрі свідоцтв України на знаки товарів і послуг 27 квітня 2015 року та відомостей з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг.

Також, позивачем надано докази передачі ряду нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 в оренду, що підтверджено договором оренди № 4 нежитлового приміщення загальною площею 184 кв.м. від 01 квітня 2016 року та договором оренди № 6 нежитлового приміщення загальною площею 27 кв.м. від 16 серпня 2016 року.

03 травня 2017 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №44765-1305, яким, відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 61 562,83 грн.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено правильності розрахунку суми земельного податку та не надано доказів невикористання позивачем земельної ділянки під належним йому на праві приватної власності нежилим приміщенням для проведення господарської діяльності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пп. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

У відповідності до п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Пунктом 270.1 статті 270 ПК України визначено, що об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

У п. 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно з п. 287.6 ст. 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України визначено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України регламентовано, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п.п. 286.1, 286.5, 286.6 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

На земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

Нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному ст. 58 цього Кодексу.

У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Статтею 289 ПК України встановлено, що для визначення розміру податку використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Відповідно до пункту 291.3 статті 291 Податкового кодексу України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно з пункту 291.2 статті 291 цього Кодексу спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

У п. 269.2 ст. 269 ПК України передбачено, що особливості справляння земельного податку суб'єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у значенні наведених норм права спрощена система оподаткування не звільняє суб'єкта господарювання від виконання податкових зобов'язань зі сплати податків, встановлених у пункті 297.1 частини 297 ПК, а запроваджує інші умови, порядок та механізм їх сплати, а також встановлює можливість відновлення їх сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Умовою несплати земельного податку за зазначеною системою оподаткування є те, що суб'єкт господарювання, який є власником чи користувачем земельної ділянки, використовує цю землю для проведення господарської діяльності.

Отже, з аналізу наведених вище правових норм слідує, що платником земельного податку є власник земельної ділянки або землекористувач, якими може бути фізична чи юридична особа. Обов'язок сплати цього податку для його платника виникає з моменту набуття (переходу) в установленому законом порядку права власності на земельну ділянку чи права користування нею і триває до моменту припинення (переходу) цього права.

Поряд із цим, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано доказів, які підтверджували показники на підставі яких вираховувалася площа земельної ділянки, на яку нарахований земельний податок.

Так, підставою для нарахування земельного податку, відповідно до пункту 286.1 статті 286 ПК, є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у сфері будівництва, щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, використання контролюючим органом інформації, що міститься у витязі з Технічної документації, який було надано до ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві 06.03.2014, не є належним доказом коефіцієнтів та відсотка ставки земельного податку, площі земельної ділянки, способом визначення розмірів узагальнюючих яка розташована під приміщенням, оскільки останні не являють собою дані Державного земельного кадастру.

Окрім цього, ані при розгляді справи в суді першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджувати, невикористання позивачем як фізичною особою-підприємцем земельної ділянки під належним їй на праві приватної власності нежилим приміщенням для проведення господарської діяльності.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним, а тому суд першої інстанції прийняв правильне рішення про його скасування.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 11.02.2019 року.