Справа № 2540/3135/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3135/18 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Беспалова О.О.,

Кучми А.Ю.,

за участю

секретаря судового засідання Кузик М.А.,

представника відповідача Шульги П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, суддя Баргаміна Н.М.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 91358,25 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.07.2018 по день фактичного розрахунку.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Управління служби безпеки України в Чернігівській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2018 по 02.10.2018 в розмірі 31213,26 грн. без урахування обов'язкових податків та зборів. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а норми Кодексу законів про працю України не можуть бути застосовані до даних відносин, оскільки пріоритетними є норми спеціальних законів. Апелянт вказує, що позивач був звільнений не з роботи, а з військової служби і за час військової служби отримував не заробітну плату, а грошове забезпечення.

21.01.2019 до суду апеляційної інстанції від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому такий просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, а тому рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 проходив військову службу в Управлінні служби безпеки України в Чернігівській області та 16.07.2018 був звільнений зі служби (а.с. 8).

Наказом начальника Управління служби безпеки України в Чернігівській області від 16.07.2018 № 118-ОС ОСОБА_4 виключений зі списків особового складу, що підтверджується довідкою від 02.10.2018 № 74/11-315 (а.с. 30).

Крім того, згідно вказаної довідки, сума одноразової грошової допомоги позивачу при звільненні складає 91358,25 грн.

Згідно платіжного доручення № 1025 від 02.10.2018 позивачу на картковий рахунок було перераховано одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 89987,88 грн., а решту коштів в розмірі 1370,37 грн. згідно платіжного доручення № 1023 від 02.10.2018 утримано в якості сплати військового збору (ас. 31-32).

Разом з тим, оскільки на час звернення позивача до суду з позовною заявою такі кошти не були виплачені позивачу, він і звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв'язку з нормами законодавства, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для частково задоволення позову, виходячи з наступного.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 1 Закону передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону).

Згідно частини другої статті 15 Закону військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_4 одноразову грошову допомогу при звільненні, що підтверджується відповідним платіжним дорученням, однак фактична її виплата була здійснена з затримкою на 78 днів (з 17.07.2018 по 02.10.2018).

Таким чином, в зв'язку з виплатою позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, предмет спору в частині стягнення такої допомоги у розмірі 91358,25 грн. був відсутній на час вирішення даної справи судом першої інстанції.

При цьому, ні Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про Службу безпеки України», ні іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України, не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку територіальним органом Служби безпеки України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Також дане питання не врегульовано й іншими нормативними актами.

Згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у своїй постанові від 17.02.2015 (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають приписи Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи вищезгадані норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21.11.2011 у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.03.2018 (справа № 804/3722/17), від 28.03.2018 (справа № 823/630/16), від 19.04.2018 (справа № 803/1210/16), від 24.10.2018 (справа № 806/277/16) та від 11.10.2018 (справа № 806/829/17), від 18.12.2018 (справа №820/4619/16) яка, в силу положень частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, має враховуватись судом під час прийняття рішення.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно вимог Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Абзацом третім пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Як вбачається з пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно абзаців першого та третього пункту 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, згідно довідки Управління служби безпеки України в Чернігівській області № 579 від 02.10.2018 розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 400,17 грн. (а.с. 29).

Враховуючи, що 16.07.2018 був останнім робочим днем позивача, та саме цією датою необхідно було здійснити розрахунок з позивачем, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сума середньомісячного заробітку, яку належить присудити позивачу у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні підлягає стягненню саме за період з 17.07.2018 по 02.10.2018, та складає 31213,26 грн. (400,17 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на 78 (кількість днів затримки)).

Щодо поданої довідки №13 від 01.02.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, подавши довідку №13 безпосередньо у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник відповідача не навів жодних обґрунтувань щодо неможливості викласти в ній доводи до суду першої інстанції чи надати таку суду першої інстанції, та, колегія суддів звертає увагу, що така датована 01.02.2019.

Також, колегія суддів зазначає, що доводи, зазначені у даній довідці не можуть бути обґрунтуванням на спростування доводів позивача про бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного здійснення розрахунку з позивачем при звільненні останнього, оскільки порядок виконання та здійснення такого розрахунку (звернення до ФЕУ СБУ для подальшого корегування кошторисних призначень) є внутрішніми організаційними питаннями відповідача, які не є обґрунтуванням щодо несвоєчасності здійснення таких виплат.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді О.О. Беспалов

А.Ю. Кучма