Справа № 160/432/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Справа № 160/432/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -
16.01.2019 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області № 33/3 від 10.05.2018 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні пенсії за віком;
- зобов'язати Головне управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_2, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії, періоду навчання згідно диплому, всього стажу роботи, зазначеного у трудовій книжці, підвищенням розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», але в розмірі не меншому ніж прожитковий мінімум для непрацездатних осіб, починаючи з дати звернення 10.05.2018 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у вересні 1998 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. 10.05.2018 року її представник звернувся із заявою до відповідача про призначення пенсії за віком. До заяви додано всі необхідні та достатні документи для призначення пенсії за віком. Проте, рішенням № 33/3 від 10.05.2018 року відповідач відмовив у призначенні пенсії за віком, у звязку із не підтвердженням місця проживання (реєстрації) на території України, а також у звязку з тим, що за даними трудової книжки неможливо зарахувати загальний трудовий стаж за відсутності свідоцтв про народження та про шлюб, що підтверджувало б належність документів саме їй. Позивач не погоджується із таким рішенням та вважає, що воно суперечить обставинам справи у звязку з чим є протиправним.
21.01.2019 року ухвалою суду було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами на 20.02.2019 року (а.с. 2).
12.02.2019 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позов, у якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що в порушення приписів Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 10.05.2018 року уповноваженим представником позивача при зверненні до відповідача з питанням призначення пенсії за віком позивачу, як громадянці України, яка оформила виїзд на постійне місце проживання до держави Ізраїль, не було подано жодного документа, який би засвідчив факт проживання ОСОБА_2 на території України. Також представник відповідача зазначив, що термін дії закордонного паспорта ОСОБА_2 закінчився 31.07.2008 року, що не дає можливість встановити чи жива особа та чи має громадянство України. Крім того посилався на те, що при розгляді питання про призначення пенсії ОСОБА_2 відсутні підстави враховувати дані, зазначені у її трудовій книжці, оскільки остання не оформлена належним чином, а саме: відсутнє посилання на реквізити документів, на підставі яких внесено зміни щодо прізвища, виправлення не скріплено печаткою підприємства, відсутня дата внесення виправлення, що в свою чергу є порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Таким чином, обставин призначати та виплачувати пенсію позивачу на інших умовах ніж ті, які передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», немає законних підстав, у звязку з чим оскаржуване рішення відповідачем прийнято правомірно та є таким, що не підлягає скасуванню.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
Згідно ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_2, у вересні 1998 року покинула територію України та переїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.
10.05.2018 року позивач через свого представника звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком.
Проте, рішенням №33/3 від 10.05.2018 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком, посилаючись на відсутність у позивача постійного місця проживання на території України, закінчення терміну дії закордонного паспорта та не належне оформлення трудової книжки (відсутнє посилання на реквізити документів, на підставі яких внесено зміни щодо прізвища, виправлення не скріплено печаткою підприємства, відсутня дата внесення виправлення), що не дає можливість зарахувати загальний трудовий стаж за відсутності свідоцтв про народження та про шлюб.
Отже, спір між сторонами виник з підстав фактичної відмови пенсійних органів України у призначенні позивачу пенсії за віком, як особі, яка проживає за кордоном.
Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Конституції України та Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.
Згідно з приписами статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення", громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.
Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.
Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.
Вищевказані положення законодавства України є чинними, неконституційними не визнавалися.
Так, Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року №1058-IV.
Пункт 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" "Припинення та поновлення виплати пенсії" даного Закону передбачає, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" "Виплата пенсії у разі виїзду за кордон" цього ж Закону - під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.
Вказані положення Закону, визнані неконституційними, стосуються виключно питання припинення виплати раніше призначеної на території України пенсії і жодним чином не регулюють питання призначення пенсії жодній з категорій пенсіонерів.
Мотивувальна частина рішення Конституційного суду також не містить будь-яких висновків щодо питань призначення пенсії.
Отже, правовідносини, що виникли у зв'язку з прийняттям рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, жодним чином не стосуються позивача, якій станом на час звернення до суду та прийняття рішення у даній адміністративній справі пенсія згідно законодавства України не призначалася і не виплачувалася.
Під час розгляду справи судом встановлено, що позивач у вересні 1998 року виїхала на постійне проживання до Держави Ізраїль, пенсія на території України їй не призначалась та не виплачувалась.
В даному випадку, між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль.
Відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об'єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).
Згідно з пунктом 2.9. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22. Порядку).
Відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.
Як свідчать матеріали справи, позивачем до заяви було надано копію закордонного паспорта, термін дії якого закінчився ще 31.07.2008 року.
Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що закінчення терміну дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон не позбавляє громадянина України гарантованих прав, не ставить особу у положення коли він позбавляється громадянства.
Разом з тим, будь-яких інших доказів щодо того, що позивач є громадянином України суду не надано.
Таким чином, враховуючи, що позивачу пенсія на території України не призначалась та не виплачувалась, оскільки між Україною та Державою Ізраїль відсутній ратифікований Верховною Радою України міжнародний договір, яким би були врегульовані відносини із виплати пенсій, призначених в Україні пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання у Державу Ізраїль, крім того, позивачем взагалі не надано доказів громадянства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, і ч. 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Так, позивачем не були надані суду достатні докази, на підтвердження безпідставної, всупереч чинному законодавству відмови у призначенні пенсії за віком, як особі, яка проживає за кордоном.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ходу судового розгляду справи, суд дійшов висновку, що при прийнятті рішення про відмову у призначенні пенсії № 33/3 від 10.05.2018 року, відповідач діяв відповідно до Конституції України та чинного законодавства України, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець