Справа № 826/14467/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду із адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (далі по тексту - Управління) в якому просила:

- визнати протиправною відмову відповідача щодо надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення щодо надання позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті справи (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується копію посвідчення серії НОМЕР_1 від 04.02.1993 року, вкладками №144575 від 14.08.1997 року із визначенням, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, термін дії - безстроково (а.с.9).

З довідки МСЕК сер. ВТЭ-25 № 021266 від 27.07.1992 року вбачається, що позивач є інвалідом ІІ групи починаючи з 13.07.1992 року, термін «безстроково». Причина - пов'язано з роботами по ЛНА на ЧАЕС (а.с.10).

06.08.2018 року ОСОБА_2 звернулася до Управління із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Листом № 01-08/6704 від 31.08.2018 року Управління повідомило позивача, що останньою не надано жодного первинного документу, який би підтвердив участь ОСОБА_2 у складі формувань Цивільної оборони, а тому встановити статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати відповідне посвідчення, згідно п. 9 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, не має законних підстав (а.с.61).

Так, у вказаному листі, відповідач звернув увагу, що надані до Управління документи, а саме: копії довідок з місця роботи видані ЧАЕС № 454, довідка державного торгівельного підприємства «Чорнобиль» № 3223 від 01.09.1993, копія розпорядження № 1 управління будівництва ЧАЕС не підтверджують факт участі позивача в роботах по ліквідації аварії на ЧАЕС у складі формувань Цивільної оборони, так як, відсутні відомості щодо залучення позивачки до робіт по ліквідації аварії на ЧАЕС невоєнізованих формувань Цивільної оборони підприємства на якому позивачка працювала у 1986 році.

Вважаючи, що відповідачем протиправно відмовлено у наданні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та не видано відповідне посвідчення, позивач звернулася з позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів, які б свідчили про залучення позивача саме до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС відсутні, а тому відсутні підстави для висновку про протиправність дій Управління в контексті заявлених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до з акту від 10.02.1987 року, що позивач працювала старшим товарознавцем відділу робочого споживання управління будівництва ЧАЕС.

З копії маршрутного листа вбачається, що ОСОБА_2 займала посаду старшого товарознавця та виконувала наступні роботи:

- 26.04.1986 року організація та проведення виставок продажу продуктових та промислових виробів на привокзальній площі м. Прип'ять;

- 27.04.1987 - виконання завдання штабу цивільної оборони відділу робочого споживання по підготовці до видачі робочого одягу та взуття, їх перерахунок, приймання мила та дезактиваційних засобів, оперативна нарада, підготовка до евакуації;

- 30.04.1986 - допомога в організації доставки товарів в м. Прип'ять (с. Денісовичи-с. Вільча (база);

- 28.04.1986 - 28.05.1986 - м. Поліське- м. Прип'ять - захоронення продуктів харчування зі складу бази відділу робочого споживання на Буряковку (могильник);

- червень 2016 - с. Денісовичи - м. Прип'ять - вивіз документів з контори відділу робочого споживання, дні виїзду - 3, 8, 14, 17, 25, робота - 10 годин;

- серпень 1986 - м. Поліське - м. Прип'ять, інвентаризація товарів та перепломбування складів та торгових залів.

Також, в матеріалах справи міститься копія розпорядження управління будівництва ЧАЕС № 1 від 27.04.1986 року щодо організації начальником штабу ЦО ОСОБА_3 робіт на об'єктах згідно вказівок урядової комісії. Членам штабу, зокрема, ОСОБА_4 начальнику відділу робочого споживання доручено організувати повернення персоналу підрозділів управління будівництва з міст евакуації для проведення робіт по ліквідації наслідків аварії, організувати проживання, харчування та пункти санітарної обробки персоналу у місцях їх дислокації смт. Поліське, база відпочинку авіазаводу «Зелений Мис».

Відповідно до виписки з розпорядження начальнику цивільної оборони Київської області від 30.04.1986 № 02 щодо організації всеосяжного забезпечення заходів цивільної оборони, щодо ведення обліку сил та засобів цивільної оборони; № 52 від 19.05.1986 щодо організації суворого обліку невоєнізованих формувань, що залучаються до роботи. Доручено, в штабах цивільної оборони міст та районів,…., вести списки особового складу формувань, що приймають участь у роботах (а.с.23-24).

У довідці Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 27.05.2014 року № 01.01.-09/817/15, зазначено, що в травні 1985 року особовий склад невоєнізованих формувань Управління будівництва був залучений до виконання завдань цивільної оборони по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків, зокрема - із захоронення непридатних продуктів харчування, що залишились на складах і базах підприємств торгівлі, які розташовувались у 30-км зоні відчуження.

Як вбачається з довідки, вона видана на підставі нормативних актів Положення про цивільну оборону СРСР, затверджене постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111-1976, накази заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР № 90 від 06.06.1975, прийнято до уваги, крім іншого, вищезгадане розпорядження управління будівництва ЧАЕС від 27.04.1986 № 1, наказ від 30.04.1986 (а.с.47).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України та Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ).

Відповідно до частини другої статті 4 Закону № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII до інвалідів війни належать особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Для набуття статусу інваліда війни з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-XII, необхідною є одночасна наявність обставин:

1) настання інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та

2) залучення особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим постановою КПРС і Ради Міністрів СРСР від 18.03.1976 № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90, передбачено, що формування Цивільної оборони, в тому числі і невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення.

У даному випадку на позивача як на особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, поширюються пільги, гарантії і компенсації, передбачені Законом України «Про статус і соціальний статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Водночас, для набуття статусу інваліда війни (з підстав, встановлених п. 9 ч. 2 ст.7 Закону № 3551-ХІІ), окрім як факту настання в особи інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон № 3552-ХІІ містить також умову щодо залучення особи до участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС саме у складі формувань Цивільної оборони.

Слід зазначити, що ч.2 ст.7 Закону № 3552-ХІІ доповнено пунктом 9 Законом України від 15.06.2004 року № 1770-IV.

У взаємозв'язку з наведеним, слід зазначити, що для правильного розуміння та застосування цієї норми визначальне значення має намір законодавця, законодавча історія вказаної норми, сутність і призначення Закону.

Як зазначено у пояснювальній записці до проекту Закону № 3078 від 06.02.2003 року про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (щодо осіб, залучених до складу формувань цивільної оборони), який був прийнятий як Закон №1770-IV і набув чинності 08.07.2004 та яким, власне, і було доповнено ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ пунктом 9, що з перших днів аварії на Чорнобильській АЕС 1300 осіб, залучених до мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони Чернігівської, Житомирської та Київської областей, виконували роботи у 30-тикілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення. На той час загони Цивільної оборони знаходилися в структурі Міністерства оборони колишнього Союзу РСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню. Перелік робіт, як зазначено у Пояснювальній записці, які провадились цими загонами, включає: проведення радіаційної розвідки, гасіння пожеж на забруднених радіонуклідами торфовищах, дезактивацію доріг, жилих та адміністративних будинків, спецобробку техніки на пунктах дезактивації, доставку дезактиваційних речовин та інші. Роботи провадились у складі військових формувань.

Зазначається також у пояснювальній записці, що проте, при виконанні тих же робіт, що й особи мобілізовані військкоматами до інших військових формувань, інваліди з цієї мало чисельної категорії ліквідаторів не прирівняні до інвалідів війни Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захист». Пояснити це можна, як зазначив суб'єкт законодавчої ініціативи, лише тим, зазначається законодавцем, що на час прийняття спільного наказу Міністерства праці та соціальної політики і Міністерства оборони України 1 грудня 1997 року про прирівняння інвалідів-ліквідаторів з числа призваних через військкомати до інвалідів війни загони Цивільної оборони вже були виведені зі складу Міністерства оборони і випали з поля зору законотворців.

Також, законодавцем зазначено, що за час, що пройшов з дня Чорнобильської катастрофи, більше 130 бійців вже померли, близько 200 є інвалідами. Для цих двохсот ще живих інвалідів прирівняння у правах до їхніх товаришів, з якими вони пліч-о-пліч ліквідували наслідки жахливої катастрофи, було б актом відновлення справедливості, хоч і запізнілим.

З наведеного вбачається чіткий, недвозначний і зрозумілий намір законодавця щодо надання статусу інвалідів війни конкретній незначній групі осіб, а не широкому колу осіб з числа осіб з інвалідністю внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що в даному випадку, до заяви про набуття статусу інваліда війни, позивач не надала жодних належних та допустимих доказів її залучення до безпосередньої участі у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме в складі формувань Цивільної оборони, перебування у складі цих формувань.

У листі Департаменту з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи від 02.07.2014 року № 01.01-09-1001 зазначено, крім іншого, що у жодному розпорядчому документі прізвище позивачки відсутнє, а надана довідка не містить підтвердження особистого залучення позивачки до складу формувань цивільної оборони під час участі у роботах по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Звернута увага на те, що Департамент обов'язками та повноваженнями щодо вчинення дій по встановленню факту, що має юридичне значення, а саме - залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони, не володіє.

В листі ДСП «Чорнобильський спецкомбінат» від 17.10.2018 року № 212-2858 зазначено, що в архіві дані про роботу ОСОБА_2, в складі формувань Цивільної оборони, під час аварії на ЧАЕС також відсутні.

Так, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги надані позивачем фотокопії з нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_5 та ОСОБА_6, оскільки вони не є належними та допустимими доказами та не можуть замінювати офіційні розпорядчі документи відносно формування Цивільної оборони.

В даному випадку має бути підтверджено належними та допустимими доказами залучення саме ОСОБА_2, до ліквідації наслідків аварії у складі формувань Цивільної оборони.

Дана обставина є істотною, позаяк в протилежному випадку статус інваліда війни, на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону № 3551-ХІІ, поширюватиметься на всіх, хто належить до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 796-ХІІ).

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 07.06.2018 року (справа №377/797/17) та від 10.05.2018 року (справа №279/12162/15-а) та в ухвалі Верховного Суду України від 07.07.2017 року (справа №676/4127/16-а).

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевказані обставини, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що в матеріалах справи не міститься документально підтверджених відомостей, що ОСОБА_2 була залучена до формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає суду підстави для висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх дій та надано обґрунтовані доводи відмови позивачу в надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.