Справа № 523/884/15-а
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 523/884/15-а

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді - Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2018 року про залишення без розгляду його позову до заступника начальника управління Одеської митниці ДФС Білоуса Андрія Анатолійовича, Одеської митниці ДФС про скасування постанов в справі про порушення митних правил та закриття справи про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

23 січня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до заступника начальника управління Одеської митниці ДФС Білоуса Андрія Анатолійовича, Одеської митниці ДФС в якому просить скасувати постанови в справі про порушення митних правил за № 0079/50007/14 від 24.06.2014 року та № 0202/50007/14 від 22.07.2014 року, якими його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.470 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у розмірі 8500 грн. за кожне правопорушення.

Також позивач просив закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв'язку з відсутністю в його діях відповідного складу.

Позивач просив також поновити строк на оскарження спірних постанов, оскільки дізнався про їх існування після виклику до державного виконавця 18 січня 2015 року.

Під час розгляду даної справи, Одеська митниця ДФС заявила клопотання про залишення позову без розгляду.

Спростовуючи твердження позивача щодо отримання спірних постанов у січні 2015 року, Одеська митниця ДФС надала листи Південної митниці Міндоходів, якими направлені спірні постанови, а також надано рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, з яких вбачається їх отримання позивачем 02 липня 2014 року та 21 серпня 2014 року відповідно.

Позивач, заперечуючи проти цього, в суді першої інстанції наполягав на тому, що не ставив свій підпис на цих повідомленнях та продовжував наполягати на тому, що дізнався про існування спірних постанов лише у січні 2015 року у державного виконавця.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2015 року визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду та позов залишено без розгляду. Дана ухвала 12 травня 2015 року була залишена в силі Одеським апеляційним адміністративним судом.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2018 року вказані судові рішення були скасовані, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновок Верховного Суду побудований на тому, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення про залишення позову без розгляду, не дослідили обставин щодо причин пропуску процесуального строку, на які посилався позивач, не надали їм будь-якої правової оцінки, тоді як вказані обставини входять до предмету доказування та підлягають обов'язковому встановленню судом.

Після повернення справи до Суворовського районного суду м. Одеси, останній 03 грудня 2018 року приймає ухвалу, якою знову залишає позов ОСОБА_1 без розгляду,мотивуючи обізнаністю позивача про наявність спірних рішень.

Суд першої інстанції також зазначив, що позивач не довів суду та не надав належного доказу того, що у повідомленнях про вручення поштового відправлення стоїть не його підпис.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Позиція апелянта побудована на тому, що кореспонденцію зі спірними постановами ним отримана не була, він не ставив свій підпис у рекомендованих повідомленнях про вручення поштового відправлення.

Також зазначає про те, що в матеріалах справи знаходяться фотокопії рекомендованих повідомлень, з яких неможливо встановити автентичність підпису.

Понад те, апелянт заявив, що на підтвердження своєї позиції, він мав намір провести судову почеркознавчу експертизу, з чим погодився і суд першої інстанції.

Проте, виконати дане дослідження виявилося неможливим через знищення документів у зв'язку з закінченням строку зберігання витребуваних доказів.

Підсумовуючи викладене, апелянт наголошує про поважність причин звернення до суду за захистом своїх прав.

Оскільки учасники справи у судове засідання не з'явилися, у відповідності до ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги за наступними підставами.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, повинна звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні норми були закріплені і в редакції КАС України на момент винесення спірних постанов (стаття 99).

Правовий аналіз цих статей свідчить про те, що законодавець надає можливість позивачу звернутися до суду, протягом встановленого строку, з моменту коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Загальний строк звернення до адміністративного суду встановлений у ч.2 ст.122 КАС України, який становить шість місяців.

Однак, якщо предметом спору є рішення суб'єкта владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, слід застосовувати приписи статті 289 КУпАП.

Відповідно до статті 289 КУпАП, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою прокурора, особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Суд першої та апеляційної інстанцій, при попередньому розгляді справи, вважали доведеними обставини отримання позивачем 02.07.2014 року та 21.08.2014 року спірних постанов.

Верховний Суд, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, вважав, що суди не дослідили та не надали правової оцінки доводам позивача, що на розписках про отримання спірних постанов стоїть підпис невідомої йому особи, оскільки він свій підпис на розписках не ставив, а про існування постанов дізнався 18.01.2015 року у державного виконавця.

На виконання рішення Верховного Суду, суд першої інстанції намагався провести експертне дослідження, але це виявилося неможливим, у зв'язку зі знищенням документів, які підлягали експертизі.

Після цього, суд першої інстанції зробив висновок, що позивач не довів суду та не надав належного доказу про те, що у розписках про отримання спірних постанов стоїть не його підпис.

Суд апеляційної інстанції не може погодитись з таким висновком, оскільки відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, саме Одеська митниця ДФС повинна спростувати твердження позивача, оскільки вона заперечує проти адміністративного позову.

Позивач, у свою чергу, здійснив усі необхідні дії для можливості доведення своєї позиції.

За ствердженням позивача, про спірні постанови він дізнався 18.01.2015 року, після виклику його до державного виконавця та в межах десяти днів звернувся до суду з даним позовом.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (ст.8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також в ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.97 №475/97-ВР.

Стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини закріплює право на справедливий суд.

У ч.1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2011 року у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06), зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Розглядаючи даний спір у світлі наведеного вище рішення Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що позивач для захисту свого порушеного права, діяв з належною сумлінністю і в 10-ти денний термін після того, як дізнався про порушення своїх прав, звернувся до суду, вважаючи, що діє в рамках закону.

Тому, можливо стверджувати, що у даній справі, обмеження позивача доступу до суду повинно переслідувати легітимну мету та мати розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Беручи до уваги, що такого балансу в цьому спорі не дотримано, оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, колегія суддів, відповідно до ч.1 п.4 ст.320 КАС України, дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 320, 321, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2018 року про залишення позову без розгляду - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника управління Одеської митниці ДФС Білоуса Андрія Анатолійовича, Одеської митниці ДФС про скасування постанов в справі про порушення митних правил та закриття справи про адміністративне правопорушення направити до Суворовського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.02.2019 року.