Справа № 280/5437/18
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2019 року Справа № 280/5437/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 69041) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (бул. Вінтера, буд. 14, м. Запоріжжя, 69096) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19.12.2018 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1В.) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (далі відповідач або Управління), в якій позивач просить суд: визнати протиправними дії відповідача по не проведенню розрахунків з Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут», Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго», Комунальним підприємством «Водоканал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Умвельт-Запоріжжя» за надані позивачу пільги з оплати комунальних послуг; зобовязати відповідача провести розрахунки з Товариством з обмеженою відповідальністю «Запоріжгаз збут», Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго», Комунальним підприємством «Водоканал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Умвельт-Запоріжжя» за надані позивачу пільги з оплати комунальних послуг.

Також, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі суми сплаченого судового збору.

Обґрунтовуючи заявлений позов, ОСОБА_1 зазначає, що він звільнився зі служби у міліції в жовтні 1999 року та є пенсіонером МВС України. Відповідно до частини шостої статті 22 ЗУ «Про міліцію» від 20.12.1990 року №565-ХІІ за працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Частина четверта статті 22 цього Закону передбачає надання додаткового соціального захисту працівникам міліції та членам їх сімей у вигляді 50-відсоткової знижки плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством. З 2004 року його дані були внесені до Єдиного державного автоматизованого реєстру пільговиків для організацій, що надають житлово-комунальні послуги. З липня 2015 року відповідач припинив здійснення розрахунків з постачальниками житлово-комунальних послуг за надані позивачу пільги з оплати житлово-комунальних послуг. 30 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати копію рішення, на підставі якого його позбавлено права на пільги з оплати житлово-комунальних послуг. Листом від 13 листопада 2018 року відповідач повідомив його, що право на пільги з оплати житлово-комунальних послуг він втратив у зв'язку з припиненням чинності Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 580-VІІІ. Також у листі стверджується, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» від 23.12.2015 № 900-VІІ за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей. Так як Розділом IX Закону України «Про Національну поліцію» пільги на житлово-комунальні послуги не передбачені, позивач не має права на ці пільги. Вважає припинення пільг (припинення проведення розрахунків з постачальниками комунальних послуг за надані йому пільги) незаконним, оскільки при прийнятті ЗУ «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII було звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод певної категорії громадян та порушено принцип стабільності правового регулювання, як складової верховенства права. Зауважив, що частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Положення статті 22 ЗУ «Про міліцію» № 565-ХІІ у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, давали право особам, на яких поширювалася дія цих Законів, на 50-процентну знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива. Зупинення пільг, компенсацій і гарантій, зокрема, для працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Ухвалою від 26.12.2018 позов був залишений без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позовної заяви.

11.01.2019 від позивача до суду надійшла заява на усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 15.01.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/5437/18. Судове засідання призначено на 11.02.2019 о 12:00 без виклику сторін.

Представник відповідача позов не визнав. 28.01.2019 за вх. № 3293 від нього надійшов відзив, в якому зазначено, що згідно пункту 1 та пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» з 07.11.2015 втратив чинність Закон України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію». Таким чином, з 07.11.2015 втратили право на пільги особи, які мали право на пільги згідно з Законом України «Про міліцію». Згідно пункту 3 Закону України від 23.12.2015 № 900-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їхніх сімей» за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені Законом України від 02.07.2015 № 580-VІІІ «Про Національну поліцію» для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей. Розділом IX Закону України «Про Національну поліцію» пільги на житлово-комунальні послуги не передбачено. Враховуючи вищенаведене, для компенсації пільг за комунальні послуги ОСОБА_1, який перебуває на обліку в Єдиному державному реєстрі осіб, які мають право на пільги як міліціонер на пенсії, немає законних підстав. Просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Також, 28.01.2019 від позивача надійшло клопотання (вх.№3330) про розгляд справи у порядку загального провадження.

Ухвалою суду від 20.02.2019 у задоволенні клопотання відмовлено.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

21 жовтня 1999 року позивач звільнився з МВС України у відставку через хворобу, о підтверджується випискою з наказу від 21.10.1999 №274о/с (а.с. 13).

На теперішній час ОСОБА_1 є пенсіонером міліції.

Частиною 2 статті 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, в редакції чинній на час звільнення позивача, було встановлено, що працівники міліції користуються пільгами при розподілі житла, встановленні квартирних телефонів, влаштуванні дітей у дошкільні заклади, вирішенні інших питань соціально-побутового забезпечення у порядку, передбаченому законодавством України.

Також, частиною 4 статті 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ було передбачено, що працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-процентна знижка по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива.

На виконання вимог Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ та на підтвердження права на 50% знижку по оплаті жилої площі, комунальних послуг, а також палива, УМВС України у Запорізькій області була видана позивачу довідка за № 86/11990 (а.с. 14).

У 2004 році ОСОБА_1 було включено до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року та Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII були внесені зміни до статті 22 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, щодо умов надання пільг.

Як зазначив позивач у позовній заяві, з липня 2015 року відповідач припинив здійснення розрахунків з постачальниками житлово-комунальних послуг за надані позивачу пільги з оплати житлово-комунальних послуг.

З 07.11.2015, в звязку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VІІІ, втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20.12.1990 № 565-ХІІ, яким були передбачені пільги по оплаті житлово-комунальних послуг.

30 жовтня 2018 року позивач звернувся до відповідача з запитом, в якому просив надати копію рішення, на підставі якого він був позбавлений права на пільги з оплати житлово-комунальних послуг (а.с. 15).

Листом від 13.11.2018 за вих.№10-09/8175 відповідач повідомив ОСОБА_1, що право на пільги з оплати житлово-комунальних послуг він втратив у зв'язку з припиненням чинності Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 року № 580-VІІІ (а.с. 16).

Не погодившись з наданою відповіддю позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку заявленим вимогам та вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність 07 листопада 2015 року, працівникам міліції та членам їх сімей надається 50-відсоткова знижка плати за користування житлом та комунальними послугами, за паливо в межах норм, встановлених законодавством.

Пунктом 12 розділу ІІ Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року в статтю 22 Закону України «Про міліцію» частини шосту та сьому викладено у такій редакції: «За працівниками міліції, звільненими зі служби за віком, хворобою або вислугою років, зберігається право на пільги згідно з цим Законом. Пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

Пунктом 1 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII у Законі України «Про міліцію» частину сьому статті 22 викладено у наступній редакції: «Установити, що пільги, передбачені частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України».

04 червня 2015 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №389 (набрала чинності 1 липня 2015 року), якою затверджено Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім'ї.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку його дія поширюється, зокрема, на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законом України «Про міліцію» (у тому числі звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 2016 року №36 у пункті 2 зазначеного Порядку було виключено слова «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв'язку з виконанням службових обов'язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні).

З 07 листопада 2015 року у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію» втратив чинність Закон України «Про міліцію», внаслідок чого особи, які користувалися пільгами згідно із Законом України «Про міліцію», з 07 листопада 2015 року втратили право на пільги.

Згідно з абзацом 2 пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» (у редакції Закону від 23 грудня 2015 року №900-VIII) за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб.

Оскільки, пільги на оплату житлово-комунальних послуг в Законі України «Про Національну поліцію» не передбачені, відсутні встановлені законом підстави для поновлення позивачу пільг, на які він мав право і якими користувався відповідно до статті 22 Закону України «Про міліцію», у зв'язку з чим дії відповідача щодо припинення застосування пільг на житлово-комунальні послуги є правомірними.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового правового акту, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Враховуючи те, що останнім у часі є Закон України «Про Національну поліцію», в якому у прикінцевих та перехідних положеннях встановлено, що за колишніми працівниками міліції, у тому числі пенсіонерами, а також членами їх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, які передбачені Законом України «Про Національну поліцію», тому пріоритетними в даному випадку є положення саме цього Закону.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі №227/1458/16-а (№ в ЄДРСР 78771548).

Стосовно посилання позивача на положення Конституції України, зокрема, ч.3 ст.22 Конституції України, згідно якої при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Встановлені чинним законодавством пільги не є довічними, як про це зазначає позивач, а залежать від конкретних положень чинного законодавства, яке визначає, чи надаються пільги певній категорії осіб чи ні. Не можна вважати пільги досягнутою соціальною гарантією, яку забороняється звужувати за нормами Конституції України, оскільки пільги безпосередньо повязані із правовим статусом певної особи, а не із досягненням особою певних соціальних гарантій, як, наприклад, набуття права на призначення пенсії чи її перерахунок, яких особу неможливо позбавити наступними змінами в законодавстві. Тобто при зміні правового статусу працівника міліції (поліції) шляхом позбавлення їх певних пільг, такі пільги перестають надаватись всім особам цієї категорії, а не тільки тим, хто стане міліціонером (поліцейським) в майбутньому.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За змістом ст.22 Конституції України звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Крім того, у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що із закріпленим в ст.46 Конституції України правом громадян кореспондується обов'язок держави щодо його забезпечення.

У Конституції України передбачено гарантії прав громадян на соціальний захист, зокрема такі, як законодавче закріплення основ соціального захисту, форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92), визначення джерел державного соціального забезпечення (частина друга статті 46), контроль за використанням коштів Державного бюджету України (стаття 98) .

Розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, гарантоване статтею 48 Конституції України.

При цьому Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, врахував також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Також безпідставним є посилання позивача на те, що відповідно до статті 58 Конституції України права на соціальні пільги не можуть бути позбавлені особи, які вже їх отримали, з огляду на наступне.

Стосовно дії закону в часі суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Ця норма є загальновизнаним принципом права, який знайшов своє відображення в Конституції України як гарантія прав і свобод людини і громадянина, який треба розуміти так, що дія нормативно-правового акту починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99).

Також, в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, Європейський суд з прав людини зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У даному випадку, позивач не довів обґрунтованість заявлених вимог, в той же час відповідач діяв в межах та в спосіб передбачений Конституцією та Законами України.

З урахуванням вищевикладених обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В звязку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, відповідно до вимог ст.139 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 69041) до Управління соціального захисту населення Запорізької міської ради по Дніпровському району (бул. Вінтера, буд. 14, м. Запоріжжя, 69096) про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль