Справа № 120/4261/18-а
Суддя: Томчук Андрій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 лютого 2019 р. Справа № 120/4261/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Томчука А.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Кушніренко О.В.

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Сивий М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що ГУ ДФС у Вінницькій області прийнято податкові повідомлення-рішення від 19.06.2017 №109418-02, від 03.05.2018 №0-0218, від 03.05.2018 №0-0218, якими визначено ОСОБА_3 суму податкового зобов'язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

Так, позивач є власником нерухомого майна, а саме: ремонтної майстерні, котельні з обладнанням та електродного цеху з обладнанням, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 сировинної лабораторії та вагові, які розташовані за адресою АДРЕСА_2; нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_3

Вказане майно використовується позивачем у своїй підприємницькій діяльності та згідно з державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507 (ДК 018-2000) відноситься до будівель промисловості.

Вказавши, що Податковий кодекс не містить положень щодо визначення фізичної особи-підприємця, обсягу майна, що відносить до майна фізичної особи-підприємця. Відтак, податковий орган довільно виокремив майно до майна фізичної особи, при цьому застосувавши правові наслідки шляхом визначення податкових зобов'язань.

Посилаючись на ст.265, п.п.266.1.1 п.266, п.п.266.3.2 п.266 ст.266, п.п. 266.3.3 п.266.3 ст.266 ПК України, вказав що об'єкти нерухомого майна належні позивачу не є об'єктом оподаткування, оскільки є будівлями промисловості.

Ухвалою суду від 07.12.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження.

18.12.2018 представником відповідача подано до суду відзив на адміністративний позов ОСОБА_3, зі змісту якого зазначив що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Кодексу).

Пунктом 1 ст. 320 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 43 5-IV зі змінами і доповненнями (далі - ЦКУ) визначено, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

Фізичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, в тому числі і нерухомого майна комерційного призначення, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати (ст. 325 ЦКУ).

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно, та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПКУ).

В п.п. 266.7.1. п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Податкові повідомленні - рішення формуються ІС «Податковий блок» автоматично на підставі наявних відомостей про об'єкти оподаткування.

Обмін інформацією з органами державної реєстрації прав власності на нерухоме майно здійснюється відповідно пп.266.7.4 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України.

Нарахування податку на нерухоме майно проводилось виходячи з того, що, відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 ст. 266 Податкового Кодексу України N 2755-VІ від 01.12.2010 року ( зі змінами і доповненнями) (далі - ПКУ) гр. ОСОБА_3 являється платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки оскільки являється власником об'єктів нежитлової нерухомості, що підтверджено даними з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 149438940 від 13.12.2018року року.

Об'єкти нерухомості перебувають у власності 25.10.2005 року.

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1. п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України).

Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПКУ, з врахуванням рішення 5 сесії 7 скликання Соболівської сільської ради № 96 від 21.01.2016 року встановлено ставку податку на 2016 рік для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,25 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (1378,00 грн.), тобто 3,445 грн/м.кв. (1378 х 0,25 % грн. = 3,445).

З врахуванням рішення 17 сесії 7 скликання Соболівської сільської ради № 431 від 24.01.2017 року встановлено ставку податку на 2017 рік для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,50 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (3200,00 грн.), тобто 16,00 грн/м.кв. (3200 х 0,50 % грн. = 16,00).

Сума податку не нерухоме майно визначене в ППР № 109418-02 від 19.06.2017 року склала 3322.70 грн. Податок нарахований за 2016рік на нерухомість розташовану за адресою: Вінницька обл., Теплицький р-н, с.Соболівка, вул. Леніна, буд. 7. Загальна площа нерухомості - 964,5 кв.м. Вид нерухомості - комплекс будівель та споруд. Сума податку визначається: 964,5 х 3,445 = 3322,70 грн. (сума податкового зобов'язання за 2016 рік)

Сума податку на нерухоме майно визначене в ППР № 0- 0218 від 03.05.2018 року, склала 15 432,00 грн. Податок нарахований за 2017 рік на нерухомість розташовану за адресою: Вінницька обл.,Теплицький р-н, с.Соболівка, вул. Леніна, буд. 7. Загальна площа ' нерухомості - 964,5 кв.м. Вид нерухомості - комплекс будівель та споруд. Сума податку визначається: 964,5 х 16,00 = 15432,00 грн. (сума податкового зобов'язання за 2017 рік).

Сума податку не нерухоме майно визначене в ППР № 0- 0218 від 03.05.2018 року, склала 50 563,00 грн. Податок нарахований за 2017 рік на нерухомість розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Загальна площа нерухомості - 3160,20 кв.м. Вид нерухомості - комплекс будівель та споруд. Сума податку визначається: 3160,20 х 16,00 = 50563,20 грн. (сума податкового зобов'язання за 2017 рік).

Відтак, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи- підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Тобто, цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності. Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб.

Враховуючи встановлені вище обставини відповідач ГУ ДФС у Вінницькій області діяло в межах та у спосіб встановлений законом, в зв'язку із цим просило відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

05.02.2019 представником позивача подано до суду додаткові пояснення (вх. №6925).

В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви, позовні вимоги просила задовольнити повністю.

Представник відповідача заперечив щодо заявленого позову з підстав викладених у відзиві.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи встановив наступне.

ОСОБА_3 згідно Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В00 №749365 03.07.1997 зареєстрований як фізична особа-підприємець. Види діяльності 77.31 надання в оренду сільськогосподарських машин і устаткування, 01.61 допоміжна діяльність у рослинництві, 10.41 виробництво олії та тваринних жирів, 10.61 виробництво продуктів борошномельно-круп'яної промисловості.

За договором купівлі-продажу N14/07 від 13.07.2005 р. ОСОБА_3 як фізична особа- підприємець придбав ремонтну майстерню, котельню з обладнанням та електродний цех з обладнанням, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1

На підставі зазначеного договору, акту прийому-передачі від 28.07.2005 р. та рішення третейського суду від 29.07.2005 р. за Позивачем 25.10.2005 р. було зареєстровано право власності на комплекс будівель та споруд.

За договором купівлі-продажу № 13/07 від 13.07.2005 р. ОСОБА_3 як фізична особа- підприємець придбав сировинну лабораторію та вагові, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

На підставі зазначеного договору, акту прийому-передачі від 28.07.2005 р. та рішення третейського суду від 29.07.2005 р. за Позивачем 25.10.2005 р. було зареєстровано право власності на комплекс будівель.

В подальшому Позивачем проведено реконструкцію згаданих приміщень та станом на поточних день ОСОБА_3 на праві власності належить виробничий будинок: комплекс будівель загальною площею 393,95 кв.м, що складається з сировинної лабораторії літ. «48», вагової літ. «53», навісів літ. «76», «77», «78», «80» та блоку АЗС літ. «79».

На підставі договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 28.01.2010 р. ОСОБА_3 став власником нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_3

Відповідно до технічного паспарту на виробничий будинок та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, даний об'єкт складається з будівлі цеху безалкогольних напоїв площею 610,7 кв.м.

19.06.2017 ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкове повідомлення - рішення №109418-02 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2016 рік в розмірі 33 22,7 грн.

03.05.2018 ГУ ДФС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення - рішення №0-0218 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості 18010300 за 2017 рік в розмірі 50563,20 грн. та №0-0218 за 2017 рік в розмірі 15432,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та підставами їх винесення, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів нежитлової нерухомості, встановлюються в залежності від майна, яке є об'єктом оподаткування.

Органи місцевого самоврядування до 1 лютого поточного року подають до відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням об'єкта житлової нерухомості відомості стосовно пільг, наданих ними відповідно до цього підпункту.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» від 24 грудня 2015 року № 909-VIII (далі - Закон № 909-VIII) доповнений підпункт 266.7.1. пункту 266.7. статті 266 Податкового кодексу України.

Пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», що набрав чинності 01 січня 2016 року, визначено, що у 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Згідно з положеннями пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону, рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний строк з дня набрання чинності цим Законом переглянути прийняті на 2016 рік рішення щодо встановлення місцевих податків і зборів, визначених статтею 10 Податкового кодексу України.

Судом встановлено, що рішенням 5 сесії 7 скликання Соболівської сільської ради № 96 від 21.01.2016 року встановлено ставку податку на 2016 рік для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,25 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (1378,00 грн.), тобто 3,445 грн/м.кв. (1378 х 0,25 % грн. = 3,445).

Рішенням 17 сесії 7 скликання Соболівської сільської ради № 431 від 24.01.2017 року встановлено ставку податку на 2017 рік для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,50 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (3200,00 грн.), тобто 16,00 грн/м.кв. (3200 х 0,50 % грн. = 16,00).

Як встановлено судом, контролюючим органом було обчислено суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 та 2017 рік виходячи з частки площі об'єктів нежитлової нерухомості, що належать ОСОБА_3 та з урахуванням ставки податку, про що винесено податкове повідомлення-рішення № 109418-02 від 19.06.2017 на суму 3 322,70 грн. та №0-0218 від 03.05.2018 на суму 50 563,20 грн.

Враховуючи наведені положення, суд вважає, що податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов'язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, та про наявність підстав для нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов'язання за 2016 та2017 рік.

Суд не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на нього пільги встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

В межах спірних відносин жодна з обов'язкових умов не дотримана, оскільки згідно відомостей про об'єкт нерухомого майна, комплекси, які на праві власності належать позивачу, частина комплексу будівель та споруд, а саме склад запасних частин літ."В" , що не є будівлями промисловості, крім того пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2018 року у справі №819/314/18.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, об'єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадають під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб.

Натомість, позивач як фізична особа є власником комплексів будівель та споруд, а саме ремонтної майстерні, котельні з обладнанням та електродного цеху з обладнанням, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 сировинної лабораторії та вагові, які розташовані за адресою АДРЕСА_2; нежитлової будівлі, що знаходиться в АДРЕСА_3

А тому положення вказаної статті до позивача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважає безпідставними.

Відтак, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що у випадку коли промислова будівля належить не промисловому підприємству, то така будівля є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 38.1 ст.38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у податкових повідомленнях - рішеннях № 109418-02 від 19.06.2017 на суму 3 322,70 грн. та №0-0218 від 03.05.2018 на суму 50 563,20 грн. відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги є в цій частині є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Разом з тим, що правильності визначення суми податку, визначеної податковим повідомленням-рішенням Головного управління ДФС у Вінницькій області від 03.05.2018 року №0-0218 - 15 432,00 грн., суд зауважує наступне.

Рішенням 17 сесії 7 скликання Соболівської сільської ради № 431 від 24.01.2017 року встановлено ставку податку на 2017 рік для об'єктів нежитлової нерухомості в розмірі 0,50 відсотка від розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного року (3200,00 грн.), тобто 16,00 грн/м.кв. (3200 х 0,50 % грн. = 16,00).

Так представник відповідача у наданому до суду відзиві зазначив, що сума податку не нерухоме майно визначене в ППР № 0- 0218 від 03.05.2018 року, склала 15432,00 грн. Податок нарахований за 2017 рік на нерухомість розташовану за адресою: АДРЕСА_2. Загальна площа нерухомості - 964,5 кв.м. Вид нерухомості - комплекс будівель та споруд. Сума податку визначається: 964,5 х 16,00 = 15432,00 грн. (сума податкового зобов'язання за 2017 рік).

Разом з тим, судом встановлено, відповідачем при здійсненні розрахунку податку не було враховано ту обставину, що 20.07.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни щодо площі вказаного вище об'єкту нерухомості.

Так, згідно відомостей Державного реєстру прав власності на нерухоме майно 25.10.2005 зареєстровано право власності ОСОБА_3 на об'єкт нерухомості комплекс будівель за адресою АДРЕСА_2. Загальна площа нерухомості - 964,5 кв.м.

В подальшому 20.07.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено зміни щодо площі вказаного вище об'єкту нерухомості, а саме зменшено площу з 964,5 кв.м. до 393,95 кв.м.

Таким чином, розмір податку визначено податковим органом без врахування дійсної (зменшеної) площі об'єкта оподаткування, відтак податкове повідомлення № 0-0218 від 03.05.2018 року, прийняте податковим органом без врахування істотних обставин, є протиправним та підлягає скасуванню в судовому порядку, за умови невірно визначеної суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, не повністю обґрунтував правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, а відтак позов підлягає задоволенню частково.

В силу частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Вінницькій області від 03.05.2018 року №0-0218.

В решті задоволення адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 156 (сто п'ятдесят шість) грн. 93 коп. за рахунок бюджетних асигнувань головного управління ДФС у Вінницькій області.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_3 (АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1)

Головне управління ДФС у Вінницькій області (Хмельницьке шосе, 7, м.Вінниця, )

Повний текст рішення суду складено 18.02.2019

Суддя Томчук Андрій Валерійович