Справа № 1340/4976/18
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2019-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1340/4976/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.

за участю : представник позивача Бориславський А.Л., представника відповідача Дорош А.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Урус" (вул. Пластова,10, м. Львів, 79005) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Львівській області (вул. Стрийська, 35, м. Львів,79003) ,-

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Урус" звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить скасувати податкові повідомлення-рішення від 05.07.2016 року № , № , № .

Позивач обґрунтовує свої вимоги, що при проведенні перевірки податковим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки базуються на припущеннях і не підтверджуються об'єктивними даними, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для їх скасування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача за проти позову заперечувала, посилаючись на те, що під час проведення вказаної перевірки та складання акту перевірки фахівці відповідного податкового органу діяли згідно до вимог чинного податкового законодавства, а прийняті за результатами перевірки податкові повідомлення- рішення є законними, а відтак відсутні підстави для їх скасування.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДФС у Львівській області на підставі наказу № 4425 від 18.0.2017 р. було проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "Урус" предметом якої були питання дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період діяльності з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року, та правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року.

В результаті було складено Акт про результати документальної планової виїзної перевірки від 11.09.2018 р. № 2253/13-01-14-13/32053713 та на підставі Акту винесено спірні податкові повідомлення-рішення № , № , № .

При перевірці ТОВ "Урус" податковим органом встановлено порушення вимог п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ, що призвело до заниження податку на прибуток нарахованого за результатами останнього (звітного) податкового періоду в сумі 214 182 грн, в тому числі за період 01.01.2015 по 31.12.2015 року на суму 158 496 грн, за період 01.01.2018 по 30.06.2018 року на суму 55 686 грн; порушення п. 198.6 ст. 198 ПКУ в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 61 874 грн; невиконання п. 117.7.1 ст. 117 ПКУ, а саме не внесення зміни до системи електронного адміністрування реалізації пального про пункти з реалізації пального, які платник податків зобовязаний внести; порушено п. 231.1 ст. 231 ПКУ, а саме не зареєстровано акцизні накладні в Єдиному реєстрі акцизних накладних/розрахунку коригування протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник зобовязаний скласти акцизну накладну/розрахунок коригування; не дотримано п. 63.3 ст. 63 ПКУ в частині не повідомлення про обєкти оподаткування через які проводиться діяльність за формою № 20-ОПП.

За наслідками вказаного акту перевірки відповідачем стосовно позивача були винесені спірні податкові повідомлення-рішення № , № , № .

Зазначені рішення суб'єкта владних повноважень суд вважає такими, які підлягають до скасування виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, де передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку відповідач не надав належних доказів правомірності оскаржуваного рішення, оскільки, як вбачається з наявних письмових доказів факти вказаних порушень позивачем вимог податкового законодавства не знайшли свого підтвердження при судовому розгляді та спростовуються наступним.

Судом встановлено, що 03.02.2014 року між ТОВ "Вентуре" та ТОВ "Урус" укладено договір поставки нафтопродуктів № 03/02 згідно якого, продавець товару (ТОВ «Урус») відвантажило покупцю - ТОВ "Вентуре" дизельне пальне на суму 912 002, 04 грн та отримало в оплату за поставлений товар 304 200 грн.

Відповідно до договору про реструктуризацію заборгованості № 30/04 від 30.04.2015 року боржнику (ТОВ "Вентуре") на іншу частину товару надано розстрочку у погашенні заборгованості зі сплати за товар, дизельне паливо, отримане згідно договору поставки № 03/02 від 03.02.2014 року, в сумі 607 802, 04 грн на термін до 01.10.2018 року.

Відтак, відповідач вважає, що ТОВ "Урус" недоотримані позивачем кошти в сумі 607 802, 04 грн є безнадійною дебіторською заборгованістю, о тому позивач мав списати безнадійну дебіторську заборгованість з активів і одночасно зменшити величину резерву сумнівних боргів та, що призвело до заниження різниці, на яку збільшується фінансовий результат за 2015 рік на суму 607 802 грн.

Так, відповідно до п.п.14.1.11 п.14.1, п.14.1.36 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України:

«Безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак:

а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності;

б) прострочена заборгованість померлої фізичної особи, за відсутності у неї спадкового майна, на яке може бути звернено стягнення;

в) прострочена заборгованість осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, оголошені померлими;

г) заборгованість фізичних осіб, прощена кредитором, за винятком заборгованості осіб, пов'язаних з таким кредитором, та осіб, що перебувають (перебували) з таким кредитором у трудових відносинах протягом останніх трьох років з моменту прощення;

ґ) прострочена понад 180 днів заборгованість особи, розмір сукупних вимог кредитора за якою не перевищує мінімально встановленого законодавством розміру безспірних вимог кредитора для порушення провадження у справі про банкрутство, а для фізичних осіб - заборгованість, яка не перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року (у разі відсутності законодавчо затвердженої процедури банкрутства фізичних осіб;

д) актив у вигляді корпоративних прав або не боргових цінних паперів, емітента яких визнано банкрутом або припинено як юридичну особу у зв'язку з його ліквідацією;

е) сума залишкового призового фонду лотереї станом на 31 грудня кожного року;

є) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії щодо примусового стягнення майна боржника не призвели до повного погашення заборгованості;

ж) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс- мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством;.

з) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією».

Суд звертає увагу на те, що відповідачем не конкретизовано, саме який пункт вищезазначеної статті було порушено позивачем. Незважаючи на це, відповідач визнав дебіторську заборгованість покупця ТОВ "Вентуре" безнадійною заборгованістю, яка під жодну ознаку безнадійності дебіторська заборгованість покупців позивача не підпадає, згідно до приписів чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Так, одним із завданням Цивільного кодексу України є регулювання відносин між сторонами правочину.

При судовому розгляді встановлено, що між позивачем (продавцем) та ТОВ "Вентуре" (покупець) було укладенно письмовий правочини у вигляді договору поставки, за яким продавець зобов'язується поставити товар, а покупець прийняти та оплатити товар.

Позивач, як продавець, відвантажило покупцю - ТОВ "Вентуре" дизельне пальне на суму 912 002, 04 грн та отримало в оплату за поставлений товар 304 200 грн.

30.04.2015 року було укладено договір № 30/04 про реструктуризацію заборгованості. Згідно п. 1.1. ТОВ "Вентуре" надало боржнику (ТОВ "Вентуре") розстрочку у погашенні заборгованості зі сплати за товар, дизельне паливо, отримане згідно договору поставки № 03/02 від 03.02.2014 року, в сумі 607 802, 04 грн на термін до 01.10.2018 року.

Тобто, договір поставки № 03/02 від 03.02.2014 року на момент проведення перевірки був діючим, оскільки договором № 30/04 була надана розстрочка для погашення заборгованості.

Одночасно, суд зазначає, що висновки відповідача про безнадійну заборгованість з боку покупця (ТОВ "Вентуре") перед продавцем (позивачем) є безпідставними, оскільки:

- по-перше, строки позовної давності за договорами не сплили, згідно положень Цивільного Кодексу України;

- по-друге, сторони не зверталися до суду із визнанням договорів недійсними, тобто правочини є належними та діючими на момент перевірки.

Так, позовну давність обчислюють за загальними правилами визначення термінів, встановленими ст. ст. 253 - 255 ЦКУ.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦКУ за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається із закінченням строку виконання. У таких правовідносинах закінчення позовної давності починається від дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання повинно було бути виконане (п. 4.2 Постанови № 10).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦКУ зобов'язання, строк виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче повинна настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Таким чином, якщо в договорі зазначені конкретна дата або термін, протягом якого контрагент мусить виконати свої зобов'язання, або ж подія, після якої він зобов'язаний це зробити, позовну давність починають відраховувати з наступного дня після такої дати (терміну, події).

За зобов'язаннями, термін виконання яких не визначено або визначено моментом вимоги, позовну давність відраховують від дня, коли у кредитора виникає право висунути вимогу щодо виконання зобов'язання (ч. 5 ст. 261 ЦКУ).

При судовому розгляді встановлено, що договір № 30/04 про реструктуризацію заборгованості передбачає граничний строк виконання зобовязання, а саме до 01 жовтня 2018 року, то вважати дебіторську заборгованість безнадійною на момент перевірки (вересень 2018 року) є невірним, а тому суд не може погодитися з такими висновками відповідача, оскільки це суперечать нормам чинного законодавства.

Також, суд вважає безпідставними посилання відповідача на норми Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого Наказом МФУ №237 від 08.10.1999 року та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку (Далі - П(С)БО), затвердженого Наказом МФУ №290 від 29.11.1999 року, оскільки порушень з боку позивача не вбачається при таких обставинах, оскільки дебіторська заборгованість відображається у бухгалтерському обліку позивача згідно вказаних норм та Закону України від 16.07.1999 року №996-XIV «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та П(С)БО 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності» облікова політика - це сукупність принципів, методів і процедур, що використовуються підприємством для складання та подання фінансової звітності.

Важливим елементом облікової політики є створення підходів до обліку дебіторської заборгованості та відображення її у фінансовій звітності. При цьому слід враховувати, що сформована підприємством облікова політика щодо дебіторської заборгованості досить суттєво впливає на величину показників фінансового стану та результати діяльності підприємства.

Одним з основних нормативних документів, вимог якого повинно дотримуватись кожне підприємство є П(С)БО 10 «Дебіторська заборгованість».

Відповідно до П(С)БО 10 дебіторська заборгованість - це сума заборгованості дебіторів підприємству на певну дату. Дебіторська заборгованість визнається активом, якщо існує ймовірність отримання підприємством майбутніх економічних вигод та може бути достовірно визначена її сума.

Формуючи облікову політику, необхідно чітко класифікувати дебіторську заборгованість на підприємстві з метою її поточного обліку та правильної оцінки в обліку та фінансовій звітності.

Найпростішим є поділ дебіторської заборгованості за термінами її погашення. При цьому виділяють поточну (короткострокову) і довгострокову дебіторську заборгованість.

Поточна дебіторська заборгованість - це сума дебіторської заборгованості, яка виникає в ході нормального операційного циклу або буде погашена протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

У балансі підприємства поточна дебіторська заборгованість представлена статтями ІІ розділу активу балансу «Оборотні активи»:

- короткострокові векселі одержані;

- дебіторська заборгованість за товари, роботи, послуги;

- дебіторська заборгованість за розрахунками (з бюджетом, за виданими авансами, з нарахованих доходів, із внутрішніх розрахунків);

- інша поточна дебіторська заборгованість (з підзвітними особами, за претензіями, за відшкодуванням завданих збитків тощо).

Для обліку поточної дебіторської заборгованості Планом рахунків бухгалтерського обліку [5] передбачені рахунки 3 класу: 34 «Короткострокові векселі одержані»; 36 «Розрахунки з покупцями та замовниками»; 37 «Розрахунки з різними дебіторами»; 38 «Резерв сумнівних боргів».

Довгостроковою дебіторською заборгованістю визнається сума дебіторської заборгованості, яка не виникає в ході нормального операційного циклу та буде погашена після дванадцяти місяців з дати балансу. У балансі підприємства довгострокова дебіторська заборгованість представлена статтями І розділу активу балансу «Необоротні активи»:

- заборгованість за майно, що передано у фінансову оренду;

- довгострокові векселі одержані;

- інша дебіторська заборгованість.

Для обліку довгострокової дебіторської заборгованості Планом рахунків бухгалтерського обліку [5] передбачені рахунок І класу 18 «Довгострокова дебіторська заборгованість та інші необоротні активи» з відповідними субрахунками.

За можливістю відшкодування дебіторську заборгованість можна поділити на:

- дебіторську заборгованість, строк оплати якої не настав;

- сумнівну дебіторську заборгованість щодо якої існує невпевненість її погашення боржником;

- безнадійну дебіторську заборгованість щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позивної давності.

Ця класифікація має значення для оцінки певних видів дебіторської заборгованості на дату складання фінансової звітності. При цьому П(С)БО 10 не встановлює будь-яких особливих правил обліку «нормальної» дебіторської заборгованості.

Що стосується сумнівної дебіторської заборгованості нормативним документами передбачені певні правила. Так, за П(С)БО 10визначено, що дебіторська заборгованість, яка є фінансовим активом (крім придбаної заборгованості та заборгованості, призначеної для продажу), включається до підсумку балансу за чистою реалізаційною вартістю. Чиста реалізаційна вартість визначається як різниця між первісною вартістю дебіторської заборгованості та сумою резерву сумнівних боргів.

Відповідно до цих положень на підприємстві необхідно чітко визначитись з видами дебіторської заборгованості, по яких буде утворюватись резерв сумнівних боргів та метод його розрахунку. Нарахування резерву сумнівних боргів повинно відбуватися насамперед за поточною дебіторською заборгованістю за товари, роботи, послуги, а також векселями отриманими та іншими видами дебіторської заборгованості, які є фінансовими активами.

Судом встановлено, що позивач вважав на момент проведення перевірки, що ТОВ "Вентуре" обов'язково поверне кошти, які повинен сплатити за поставлений товар, а тому ним не вчинюються дії щодо повернення грошей або товару через суд. За таких обставин, позивач не зобов'язаний суми дебіторської заборгованості відносити до Фінансового результату за 2015 рік на рах.71 «Інші доходи». Таким чином, висновки відповідача про заниження доходів ґрунтуються на помилковому трактуванні норм чинного законодавства.

Так, згідно з підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу безнадійна заборгованість - це, зокрема, заборгованість за зобов'язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з пунктом 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, правочини між сторонами на момент проведення перевірки був діючим, не був оскаржений у судовому порядку, визнаним недійним не був, а відповідно й заборгованість не є безнадійною, оскільки не сплили строки давності на звернення до суду із вимогою сплатити зобов'язання за договором поставки та договором № 30/04 про реструктуризацію заборгованості.

На підставі викладеного вище, суд доходить висновку, що відповідач не довів обгрунтованість свого твердження, що дебіторську заборгованість необхідно декларувати як безнадійну заборгованість та відображати у якості доходів в фінансовій звітності за 2015 рік, а відтак, суд не може погодитися, що оскаржуване податкове повідомлення рішення № від 25 вересня 2018 року, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на прибуток на суму 214 182 грн та шрафні санкції у розмірі 13 922 гривень є законним та обгрунтованим.

Судом встановлено, що 05.10.2012 року було укладено договір купівлі-продажу № 05/10-12 між ТОВ "Тухлянське лісопромислове підприємство" (продавець) та ТОВ "Урус" (покупець).

Згідно п. 1.1 договору купівлі-продажу № 05/10-12 продавець продає, а покупець ("Урус") приймає та оплачує брикети паливні. Загальна сума договору 825 000 грн на термін до 31.12.2013 року. На виконання умов договору ТОВ "Урус" перерахувало 560 700 грн.

Додатковою угодою від 25.01.2013 року до договору купівлі-продажу № 05/10-12 від 05.10.2012 року термін дії основного договору продовжено до 01.01.2022 року.

Дебіторська заборгованість по даному договору на кінець перевірки становила 538 700 грн.

Відтак, відповідач дійшов до висновку про заниження доходу від підприємницької діяльності , оскільки не проведено дисконтування дебіторської заборгованості та, як наслідок занижено, розмір податку на прибуток.

Відповідач зазначає, що у разі відстрочення платежу за продукцію, товари, роботи, послуги, внаслідок чого виникає різниця між справедливою вартістю та номінальною сумою грошових коштів або їх еквівалентів, які підлягають отриманню за продукцію (товари, роботи, послуги), така різниця визнається доходом у вигляді процентів. У зв'язку з цим податковий орган вважає, що позивач, керуючись п. 29 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку № 13, зобов'язаний був первісно оцінити заборгованість підприємств та відобразити її в обліку за фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості зобов'язань (суми позики) і витрат, які безпосередньо пов'язані з придбанням фінансового інструмента.

Судом встановлено, що кошти 03.10.2018 року в сумі 538 700 грн ТОВ "Урус" повернуті ТОВ "Тухлянське лісопромислове підприємство" що підтверджується випискою по рахунку.

Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов'язання» (далі - П(С)БО 11), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20 (що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 11.02.2000 за № 85/4306), яке визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про зобов'язання та її розкриття у фінансовій звітності, з метою бухгалтерського обліку зобов'язання поділяються на: довгострокові; поточні; непередбачені зобов'язання; доходи майбутніх періодів.

Зобов'язання визнається, якщо його оцінка може бути достовірно визначена та існує ймовірність зменшення економічних вигод у майбутньому внаслідок його погашення. Якщо на дату балансу раніше визнане зобов'язання не підлягає погашенню, то його сума включається до складу доходу звітного періоду.

В розумінні цього П(С)БО 11, зокрема: довгострокові зобов'язання - всі зобов'язання, які не є поточними зобов'язаннями, а поточні зобов'язання - зобов'язання, які будуть погашені протягом операційного циклу підприємства або повинні бути погашені протягом дванадцяти місяців, починаючи з дати балансу.

Сума погашення - недисконтована сума грошових коштів або їх еквівалентів, яка, як очікується, буде сплачена для погашення зобов'язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

Теперішня вартість - дисконтована сума майбутніх платежів (за вирахуванням суми очікуваного відшкодування), яка, як очікується, буде необхідна для погашення зобов'язання в процесі звичайної діяльності підприємства.

За змістом п. 7, 8 і 10 П(С)БО 11 до довгострокових зобов'язань належать: довгострокові кредити банків; інші довгострокові зобов'язання; відстрочені податкові зобов'язання; довгострокові забезпечення.

Зобов'язання, яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов'язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов'язання на довгострокове.

Довгострокові зобов'язання, відображаються в балансі за їх теперішньою вартістю. Визначення теперішньої вартості залежить від умов та виду зобов'язання.

Поряд з цим, п. 11 і 12 П(С)БО 11 визначено, що поточні зобов'язання включають: короткострокові кредити банків; поточну кредиторську заборгованість за довгостроковими зобов'язаннями, за товари, роботи, послуги, за розрахунками з бюджетом, у тому числі з податку на прибуток, за розрахунками зі страхування, за розрахунками з оплати праці, за розрахунками з учасниками, за розрахунками із внутрішніх розрахунків; короткострокові векселі видані; поточні забезпечення; інші поточні зобов'язання.

Поточні зобов'язання відображаються в балансі за сумою погашення.

З контексту наведених положень П(С)БО 11 можна дійти висновку, що зобов'язання, які виникли за погашення заборгованості по оплаті товару за договором купівлі-продажу, за своєю суттю відносяться до поточних зобов'язань. Такі зобов'язання в бухгалтерському обліку платника відображаються не за теперішньою вартістю, а за сумою погашення.

З урахуванням вищенаведеного суд погоджується з доводами позивача про відсутність підстав для проведення дисконтування такої заборгованості, яка на момент винесення рішення вже була повернута.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, визначено, що не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з і пунктом 185.1 стаття 185 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

- придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

- придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

- отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

- ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 Податкового кодексу України, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами).

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 Податкового кодексу України) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженогонаказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Щодо зазначення в акті перевірки про те, що платник податків не надав документів, які б підтверджували реальність господарських операцій, а саме про відсутність товарно-транспортної накладної на відпуск нафтопродуктів по замовнику ПП «Паливна група «Оператор», то в матеріалах справи наявний належним чином оформлений договір № 2 від 15.04.2013 року, товарно-транспортною накладна на відпуск нафтопродуктів № 060218/10, виписка по рахунку, карткою рахунку 631 за лютий 2018 р, податковою накладною, акцизною накладною

Твердження податкового органу що такі документи не були подані позивачем на вимогу відповідача від 23.08.2018 року та визнані такі як відсутні, не підтверджені жодним чином та даний факт не доведений представником відповідача та сам наявності таких документів є визначальним при оцінці обставин справи.

Слід зазначити, що у відзиві (запереченнях) відповідач не оспорює їх дійсність та не має жодних зауважень до їх оформлення, а відтак суд приходить до висновку що позивачем належними та допустимими доказами доведено реальність господарських операціх між ТОВ «Урус» та ПП «Паливна група «Оператор» та відсутність порушень п. 198.6 ст. 198 ПКУ щодо завищення податкового кредиту за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року на загальну суму 61 874 грн, в тому числі за період лютий 2018 року на суму 61 874 грн.

Відповідачем не надано доказів того, що контрагент позивача ПП «Паливна група «Оператор» не відобразило у своїй податковій звітності операції з позивачем, а також, що ними не було сплачено податок на додану вартість з вказаних операцій. Відтак, відповідачем не спростовано доводів позивача та доказів, наявних у матеріалах справи, які доводять реальність господарських операцій між позивачем та ПП «Паливна група «Оператор» та правомірність формування ТОВ "Урус" податкового кредиту за період з 01.01.2015 року по 30.06.2018 року на загальну суму 61 874 грн, в тому числі за період лютий 2018 року на суму 61 874 грн.

Щодо порушення позивачем п. 231.1 ст. 231 ПКУ, а саме щодо непроведення реєстрації акцизних накладних в Єдиному реєстрі акцизних накладних/розрахунку коригування протягом більш як 120 календарних днів після дати, на яку платник зобовязаний скласти акцизну накладну/розрахунок коригування та порушення п. 63.3 ст. 63 ПКУ в частині не повідомлення про обєкти оподаткування через які проводиться діяльність за формою № 20-ОПП, то суд зазначає, що позивачем дані обставини спростовані не були, а відтак податкове повідомлення рішення № винесене ГУ ДФС у Львівській області від 25 вересня 2018 року є таким, яке скасуванню не підлягає

Виходячи з приписів ст. 19 ч. 2 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 статті 9 КАСУ суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 ч. 1 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Таким чином, в даному випадку відповідна сторона не дотримала вимоги закону про захист охороняємих прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому її оскаржуване рішення, як суб'єкта владних повноважень, є неправомірним, що дає суду підстави для часткового задоволення адміністративного позову.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області від 25.09.2018 року №, №.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області (вул. Стрийська,35, м. Львів, 79003, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Урус" (вул. Пластова,10, м. Львів, 79005, ) судовий збір у сумі 4 584,26 грн. (чотири тисячі п'ятсот вісімдесят чотири гривні 26 копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18 лютого 2019 року.

Суддя Гулкевич І.З.