Справа № 809/1352/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/479/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Коваля Р.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання безіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року (суддя першої інстанції Шульгач М.П., м. Тернопіль, повний текст складено 09.07.2018),

В С Т А Н О В И В :

10 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до Голови Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності щодо нереагування на звернення від 28 червня 2017 року про скасування рішення від 6 червня 2017 року, зобовязання подати на розгляд Вищої ради правосуддя питання про відміну рішення в частині погодження документів на безстрокове призначення на посаду судді Боброва Ю.О.

22 березня 2018 року справу було передано на розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду для розгляду по суті.

17 травня 2018 року Тернопільським окружним адміністративним судом залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_3

4 липня 2018 року Тернопільским окружним адміністративним судом прийнято рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Із таким судовим рішенням не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просив задовольнити позов. Апелянт, зокрема, зауважив, що суд безпідставно не взяв до уваги доводи, що були вказані у позовній заяві, а також у судовому засіданні. Тому вказав, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про законність і обгрунтованність оскаржуваного судового рішення, а також про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний розгляд справи неодноразово було відкладено за обгрунтованими клопотаннями ОСОБА_1 у звязку з його неявкою у судове засідання з поважних причин, зокрема, через хворобу, перебування на санаторно-курортному лікуванні, про що свідчили подані письмові докази.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу та пояснив, що у Вищої ради правосуддя були відсутні підстави для внесення подання про призначення ОСОБА_3 суддею безстроково, про що було вказано у поданій ним до Вищої ради правосуддя скарзі. Апелянт зауважив, що ОСОБА_3 дискредитував себе, а тому не міг бути призначений на посаду судді. Однак, відповідачем не було належним чином зреаговано на викладені у скарзі факти неправомірної поведінки судді, безпідставно не було вжито заходів до скасування рішення про внесення подання Президенту України.

Суд, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 подав голові Вищої ради правосуддя скаргу, датовану 28 червня 2017 року. У цій скарзі висловлено прохання про відміну рішення про погодження документів на безстрокове призначення на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду Боброва Ю.В. Мотивував свою скаргу фактом відновлення досудового слідства у кримінальному провадженні за ознаками вчинення колишнім військовим прокурором Бобровим Ю. В. кримінальних правопорушень (т. 2 а.с. 103).

7 серпня 2017 року Головою Вищої ради правосуддя ОСОБА_1 надано відповідь № Д-3801/0.1-13144/0/9-17. Повідомлено, що 6 червня 2017 року Вища рада правосуддя ухвалила рішення №1394/0/15-17 «Про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 з посиланням на норми ст. 128 Конституції України, ст. 36 Закону України «Про вищу раду правосуддя», ст. 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання бездіяльності відповідача протиправною з таких підстав.

Відповідно до статті 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя.

Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Повноваження, статус, порядок діяльності та засади організації Вищої ради правосуддя визначаються Законом України «Про Вищу раду правосуддя» від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII (далі - Закон України № 1798-VIII).

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України № 1798-VIII передбачено повноваження Вищої ради правосуддя щодо внесення подання про призначення судді на посаду.

Вищу раду правосуддя очолює Голова, який відповідно до статті 22 Закону України № 1798-VIII, обирається з членів Вищої ради правосуддя.

Повноваження Голови Вищої ради правосуддя визначені частиною 5 статті 22 вказаного вище Закону.

До повноважень Голови Вищої ради правосуддя належать:

1) організація роботи Вищої ради правосуддя, призначення засідань та головування на них;

2) координація роботи органів Вищої ради правосуддя;

3) направлення Президентові України подання Вищої ради правосуддя про призначення судді на посаду;

4) підписання ухвалених Вищою радою правосуддя актів, протоколів засідань;

5) загальне керівництво секретаріатом Вищої ради правосуддя;

6) погодження призначення на посади та звільнення з посад працівників секретаріату, застосування до них заходів заохочення, дисциплінарного впливу, вирішення або порушення в установленому порядку питання про присвоєння рангів державним службовцям секретаріату Вищої ради правосуддя;

7) розпорядження бюджетними асигнуваннями на утримання і забезпечення діяльності Вищої ради правосуддя;

8) представництво Вищої ради правосуддя у відносинах з іншими органами та установами у системі правосуддя, органами державної влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, органами влади іноземних держав та міжнародними організаціями.

Відповідно до частини першої статті 128 Конституції України, частин першої та другої статті 36 Закону України № 1798-VIII призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя ухвалює рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду за результатами розгляду рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, до якої обов'язково додається особова справа (досьє) кандидата на посаду судді.

Статтею 37 Закон України № 1798-УШ визначено, що рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя.

Вища рада правосуддя може ухвалити рішення про відмову у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду відповідно до пункту 1 частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» тільки на підставі обґрунтованих відомостей, які були отримані Вищою радою правосуддя в передбаченому законом порядку, якщо такі відомості не були предметом розгляду Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; Вища кваліфікаційна комісія суддів України не дала належної оцінки таким відомостям в межах процедури кваліфікаційного оцінювання щодо відповідного кандидата.

Відповідно до частини дев'ятнадцятої статті 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон України № 1402-VIII) Вища рада правосуддя може відмовити у внесенні Президентові України подання про призначення судді на посаду виключно з таких підстав:

1) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв'язку з таким призначенням;

2) порушення визначеного законом порядку призначення на посаду судді. Підстави, зазначені у пункті 1 цієї частини, Вища рада правосуддя визначає, керуючись власною оцінкою обставин, пов'язаних із кандидатом на посаду судді, та його особистих якостей.

Відповідно до статті 37 Закону України № 1798-VIII рішення щодо кандидата на посаду судді ухвалюється на засіданні Вищої ради правосуддя.

Засідання Вищої ради правосуддя у пленарному складі, на якому розглядається питання щодо внесення подання про призначення судді на посаду, є повноважним, якщо в ньому бере участь не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя.

Рішення щодо внесення Президентові України подання про призначення судді на посаду вважається ухваленим, якщо за нього проголосувало не менше чотирнадцяти членів Вищої ради правосуддя.

Згідно із статтею 34 Закону України № 1798-VIII рішення Вищої ради правосуддя, її органів ухвалюється у спеціальному приміщенні (нарадчій кімнаті), бути присутніми у якому іншим особам, крім членів Вищої ради правосуддя, які мають право голосу при ухваленні рішення, забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи, Вища рада правосуддя, розглянувши рекомендацію Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, матеріали про обрання ОСОБА_3 на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду безстроково та висновок члена Вищої ради правосуддя 06 червня 2017 року ухвалила рішення № 1394/0/15-17 «Про внесення подання Президентові України про призначення ОСОБА_3 на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду» (т. 1 а.с. 130).

Згідно витягу з протоколу № 29 засідання Вищої ради правосуддя «за» прийняття рішення від 06 червня 2017 року № 1394/0/15-17 проголосували 17 членів, які були присутні на засідання, тобто рішення прийнято одноголосно повноважним складом Вищої ради правосуддя, а тому внесення подання про призначення ОСОБА_3 на посаду судді прийнято Вищою радою правосуддя як колегіальним органом в межах наданих повноважень на підставі чинного законодавства (т. 1 а.с. 131).

Доводи апелянта про необхідність повторного розгляду Вищою радою правосуддя матеріалів щодо ОСОБА_3 з урахуванням поданих відомостей щодо кримінального провадження, суд відхиляє, так як чинним законодавством така процедура щодо кандидатів на посаду судді не передбачена.

Крім того, члени Вищої ради правосуддя у своїй діяльності є незалежними від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, а відтак, позовна вимога щодо «зобов'язання відповідача представити на розгляд Вищої ради правосуддя питання за скаргою» не може бути задоволена, оскільки члени зазначеного колегіального органу вже висловили свою позицію шляхом голосування і прийняття відповідного рішення.

Головою Вищою ради правосуддя на скаргу ОСОБА_1 було надано відповідь, в якій вказано, що рішення щодо призначення ОСОБА_3 суддею Івано-Франківського окружного адміністративного суду було прийнято Вищою радою правосуддя і розяснено норми чинного законодавства, які регламентують зазначені правовідносини, отже протиправної бездіяльності допущено не було.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що права позивача відповідачем не порушено.

Також апеляційний суд зазначає, що вищевказане рішення Вищої ради правосуддя щодо внесення подання Президенту України про призначення судді Боброва Ю.О. на час вирішення публічно-правового спору було реалізовано.

Так, Указом Президента України № 297/2017 від 28 вересня 2017 року ОСОБА_3 було призначено на посаду судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду безстроково.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов'язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року у справі № 809/1352/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_4
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6
Повний текст постанови складено 15 лютого 2019 року.