Справа № 2040/7115/18
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2019 р. Справа № 2040/7115/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,

Суддів: Бенедик А.П. , Мельнікової Л.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 р. (ухвалене суддею Шевченко О.В. в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження) по справі № 2040/7115/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради

про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради, в якому просила суд: визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради № 13 від 05.04.2018 р. про відмову позивачці поновити виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради поновити ОСОБА_1 нарахування допомоги при народженні дитини - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 01.08.2014 р. та виплатити такі нарахування ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія НОМЕР_3, виданий Ровеньківським МВ УМВС України в Луганській області 20.05.2010 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 р. адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 р. та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, а саме: Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 р. № 365, Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 р. № 1751, Кодексу адміністративного судочинства України, та на не відповідність висновків суду обставинам справи, оскільки зупинення діяльності державних органів (в тому числі структурних підрозділів з питань соціального захисту населення) на території Луганської області не може вважатися виною органу, що призначає або виплачує допомогу сім'ям з дітьми.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка має сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 18.04.2014 р. (а.с. 16).

Після народження дитини позивачка оформила та отримувала соціальну допомогу при народженні дитини до липня 2014 року за місцем своєї реєстрації в м. Ровеньки Луганської області (а.с. 13 - 14).

У серпні 2014 року позивачці припинено виплати вищевказаної допомоги, у зв'язку з проведенням АТО на території Луганської області.

Згідно довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради НОМЕР_1, НОМЕР_2 від 21.03.2018 року позиваку разом з сином взято на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 17 - 18).

21.03.2018 р. позивачка звернулася до Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради із заявою про поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

За результатами розгляду вищезазанченого звернення, відповідач рішенням № 13 від 05.04.2018 р. відмовив позивачці у призначенні (відновленні) допомоги при народженні дитини на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 р., п.п. 10, 11, 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 р. та рішення районної комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (протокол № 13 від 26.03.2018 р.), оскільки звернення за відновленням виплати допомоги відбулося після закінчення терміну, визначеного законодавством (а.с. 10).

Позивачка вважає таку відмову в призначенні (відновленні) допомоги при народженні дитини необґрунтованою, у зв'язку з чим звернулася до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги обґрунтовані.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1,3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення розвинуті в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками."

Судовим розглядом встановлено, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", відповідно до преамбули якого цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", встановлено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Покриття витрат на виплату державної допомоги сім'ям з дітьми здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми").

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Частиною 5 статті 11 Закону № 2811-ХІІ визначений перелік підстав, у разі виникнення яких виплата допомоги при народженні дитини припиняється, а саме: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

У підпункті 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. №1751 визначено, що виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які нар-одилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги.

Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

У випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим цього пункту, виплата допомоги припиняється на підставі пропозицій центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді або уповноваженою особою, визначеною виконавчим органом ради об'єднаної територіальної громади.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказаною нормою передбачені певні обмеження щодо строку подання заяви про поновлення виплати допомоги. Разом з цим, вказані обмеження стосуються вичерпних підстав, за яких відбувається припинення виплати.

Судовим розглядом встановлено, що відмова відповідача з посиланням на пункт 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001р. № 1751, є безпідставною, оскільки в ході розгляду справи не встановлено наявності, передбачених цим пунктом підстав для припинення виплати оспорюваної грошової допомоги.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав, передбачених цими нормами.

Припинення виплат позивачці відбулося, у зв'язку проведенням АТО на території Луганської області, проведення якого стало причиною переміщення ОСОБА_1 із сином до м. Харкова, тобто, на позивачку не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений п. 13 Порядку, а тому відповідач, відмовляючи позивачці у поновленні та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв з порушенням вимог чинного законодавства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 р. (справа № 591/610/16-а) від 29.08.2018 р. (справа № 591/1474/17), від 06.09.2018 р. (справі № 242/5735/16-а), від 05.09.2018 р. (справа № 223/859/16-а).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 р.), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачка та її дитина є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно задоволено позовні вимоги ОСОБА_1, оскільки рішення Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради про відмову в поновленні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а отже є незаконним.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 р. - без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 77, 243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Основ'янського району Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.10.2018 по справі № 2040/7115/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.В. Присяжнюк
Судді А.П. Бенедик Л.В. Мельнікова