Справа № 826/4354/16
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/4354/16 Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В., Кучми А.Ю.
за участю секретаря судового засідання: Прудиус І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року (повний текст рішення виготовлений 22.11.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив, з урахуванням уточнених позовних вимог від 23.01.2017:
- визнати протиправними дії Міністерства оборони України про відмову щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як інваліду 2-ї групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби;
- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як інваліду 2-ї групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних виконанням обов`язків військової служби відповідно до Порядку призначення виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013р. № 975.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачем, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким направити справу на новий розгляд у новому складі суду. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував всі обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Зокрема вказує на неповноважність складу суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто одноособово.
05.02.2019 до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримав позицію суду першої інстанції.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції у новому складі суду.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення позивача та представника відповідача , перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (дата повторного огляду 15.03.2006), яка виникла у зв`язку з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується копією довідки до акта огляду МСЕК серії № КА-1 № 029780.
04.01.2016 позивач звернувся до відповідачів із заявою в якій просив вирішити питання щодо призначення та виплати йому одноразової грошової допомоги передбаченої ст. 16-3 ЗУ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Листом Депаратменту фінансів Міністерства оборони України від 01.02.2016р. № 248/3/6/368 позивача повідомлено про відсутність підстав для виплати одноразової грошової допомоги, оскільки позивач звільнений зі служби в 1991 році, а інвалідність отримана в 2006 році.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 08.07.2016р. № 54 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги з огляду на те, що інвалідність встановлена до набуття чинності Закону України від 4 квітня 2006 року № 33597-VI "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, оскільки згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив та зазначив, що Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права, та, відповідно, не призводить до ситуації, за якої особа, якій встановлена інвалідність, у подальшому внаслідок внесення змін до законодавства не втратить таке право взагалі або їй буде зменшено розмір відповідної допомоги.
Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (ст.3 Закону).
Статтею 5 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що військовослужбовці - громадяни України, які проходять службу на території України, беруть участь у всеукраїнському і місцевих референдумах, обирають і можуть бути обраними до відповідних місцевих рад та інших виборних державних органів згідно з Конституцією України.
В свою чергу, статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в редакції від 20.12.1991 року, визначалося, що військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Підпунктом "б" пункту 6 Умов державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року N 488, встановлено, що НАСК "Оранта" виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» №328-V від 03 листопада 2006 року були внесені зміни до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зокрема, стаття 16 була викладена у новій редакції та доповнена частиною 2, яка передбачає, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.
Тобто, частиною другою статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції діючій на час звернення позивача до відповідача із заявою) передбачалося, що одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Призначення і виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, урегульовано Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 975 особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги: допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ІІ групу інвалідності встановлено 15.03.2006.
Отже, питання призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги має вирішуватися відповідно до вимог законодавства, яке було чинне на момент встановлення йому ІІ групи інвалідності.
Разом з тим, нормативно-правові акти, на які позивач посилається у обґрунтування позовних вимог, прийняті після встановлення групи інвалідності та поширюють свою дію на правовідносини, що виникли після 01 січня 2007 року.
Щодо доводів апелянта про протиправне неприйняття судом до розгляду уточнених позовних заяв, то колегія суддів вважає такі висновки правильними, оскільки останні подані з порушенням вимог ч.1 ст.47 КАС України.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про допущення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи одноособово.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 23 КАС України, чинної в редакції до 15.12.2017, визначалося, що усі адміністративні справи в суді першої інстанції, крім випадків, встановлених цим Кодексом, розглядаються і вирішуються суддею одноособово.
Частиною першою статті 24 КАС України, в редакції чинній до 15.12.2017, передбачено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.
Частиною 1 статті 33 КАС України в редакції чинній з 15.12.2017 передбачено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, Національного банку України, окружної виборчої комісії (окружної комісії з референдуму), розглядаються і вирішуються в адміністративному суді першої інстанції колегією у складі трьох суддів.
Положеннями частини 2 статті 33 КАС України передбачено, що будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження. Питання про призначення колегіального розгляду вирішується до закінчення підготовчого засідання у справі (до початку розгляду справи, якщо підготовче засідання не проводиться) суддею, який розглядає справу, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи, про що постановляється відповідна ухвала.
Пунктом 10 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до ухвали суду першої інстанції від 16.06.2016 про закінчення підготовчого провадження призначено колегіальний розгляд справи № 826/4354/16.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 21.06.2016 визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи: головуючий суддя Добрянська Я.І., склад колегії суддів Федорчук А.Б., Кузьменко В.А.(том 1 а.с.68).
За наслідками перегляду в апеляційному порядку ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.03.2017 про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду, ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.05.2017, зазначену ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Відповідно до протоколу передачі судової справи від 20.06.2017 справу передано раніше визначеному складу суду (том 1 а.с.132).
Ухвалою суду першої інстанції від 05.10.2017 про закінчення підготовчого провадження призначено колегіальний розгляд справи № 826/4354/16 (т.1 а.с.142).
Разом з тим, з протоколів судового засідання та рішення суду першої інстанції вбачається, що розгляд справи здійснювався одноособово.
Відтак, справу розглянуто неповноважним складом суду.
Щодо вимог апеляційної скарги про направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд в новому складі, то колегія суддів звертає увагу, що суд апеляційної інстанції у відповідності до положень ст.315 КАС України не наділений такими повноваженнями.
Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в цій частині підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, оскільки справу розглянуто неповажним складом суду, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до п.1 ч.3 ст.317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2018 року - скасувати.
Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Київського міського військового комісаріату, Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 14.02.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю.Кучма