Справа № 240/5201/18
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2019 року м. Житомир справа № 240/5201/18

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.04.2018 №0-0625,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 06.04.2018 №0-0625. В обґрунтування пред'явлених позовних вимог указував, що належне йому на праві приватної власності нежитлове приміщення котельні, загальною площею 254 кв.м., із сушильними камерами використовується у його власній підприємницькій діяльності для виробництва меблевих деталей та меблів, а тому в силу приписів абз. "є" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування.

Ухвалою суду від 12.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 05.12.2018.

05.12.2018 справа знята з розгляду. Нове підготовче засідання призначено на 17.12.2018.

17.12.2018 підготовче засідання проведено не було, у зв'язку із неявкою позивача. Нове підготовче засідання в справі призначено на 09.01.2019.

09.01.2019 в підготовчому засіданні оголошено перерву до 23.01.2019, у зв'язку із необхідністю отримання нових доказів.

Позивач у підготовчих засіданнях позовні вимоги підтримав і просив суд позов задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в підготовчих засіданнях позов не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись на міркування, викладені у відзиві.

Так, Головне управління ДФС у Житомирській області, в поданому до суду відзиві, заперечуючи проти пред'явлених позовних вимог стверджує, що діяло лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме котельня із сушильною камерою, загальною площею 254 м2, яке в розумінні ст. 266 Податкового кодексу України є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. 06.04.2018, враховуючи рішення Житомирської міської ради від 10.06.2015 № 932, зі змінами внесеними рішення Житомирської міської ради від 14.07.2016 № 253, яким встановлено ставку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки по м. Житомир, прийнято податкове повідомлення - рішення № 0-0625, яким позивачу нараховано податок у розмірі 4064,00 грн за 2017 рік. На переконання відповідача, об'єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи - підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою - підприємцем у власній господарській діяльності.

23.01.2019, за результатами підготовчого засідання, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, в порядку письмового провадження, без повідомлення (виклику) учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Установлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення (частина котельні), загальною площею 254,0 кв.м., розташований за адресою: місто Житомир, вулиця Жуйко, 3.

Право власності позивача підтверджено документально, а саме копією договору купівлі - продажу частини приміщення, укладеного між ОСОБА_2 (Продавець) та ОСОБА_1 (Покупець) та посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу 03.03.2003; витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Житомирського обласного державного комунального підприємства по технічній інвентаризації від 12.05.2003; інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, сформованою 22.01.2019 (Відомості з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно).

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, видами діяльності якого є, зокрема: 31.01 Виробництво меблів для офісів і підприємств торгівлі, 31.02 Виробництво кухонних меблів, 31.09 Виробництво інших меблів, 43.39 Інші роботи із завершення будівництва, 46.47 Оптова торгівля меблями, килимами й освітлювальним приладдям, 47.52 Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах.

06 квітня 2018 року ГУ ДФС у Житомирській області прийнято податкове повідомлення - рішення № 0-0625, яким ОСОБА_1, згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України та відповідно до пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України, визначено суму податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік у розмірі 4064,00 грн.

Суд, перевіряючи податкове повідомлення - рішення від 06.04.2018 на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив із такого.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до п. 6.1 ст. 6 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Елементи податку на майно визначені розділом XII Податкового кодексу України.

В силу приписів пп. 265.1.1 п. 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно зі пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

За змістом пункту 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

У відповідності до пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що ОСОБА_1 (фізична особа, власник нежитлової будівлі) є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Стосовно твердження позивача про те, що об'єкт нерухомого майна - нежиле приміщення котельні із сушильними камерами, які використовуються ним у власній підприємницькій діяльності для виробництва меблевих деталей й меблів, не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки підпадає під визнання - "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств", суд ураховує, що вичерпний перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктами оподаткування наведено у підпункті 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Так, згідно зі пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України до таких об'єктів нерухомості належать будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу приписів підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють, серед іншого: будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Пунктом 5.3 статті 5 ПК України визначено, що інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Разом з цим, суд зважає на те, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала значення поняття - "промислове підприємство".

Відповідно до Національного класифікатора України Класифікація видів економічної діяльності ДК 009:2010, прийнятого та введеного в дію наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 № 457 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Згідно із частиною першою статті 62 Господарського кодексу України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 62 вказаного Кодексу, підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

У межах спірних відносин одночасної наявності двох обов'язкових умов не встановлено.

Відтак, об'єкт нерухомості (нежиле приміщення, частина котельні), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду неодноразово викладеній у постановах суду касаційної інстанції, зокрема, від 15.05.2018 у справі № 806/2461/17, від 02.10.2018 в справі № 823/1702/16, від 16.10.2018 у справі № 809/1491/16, від 11.12.2018 в справі № 819/314/18.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що об'єкт нежитлової нерухомості комерційного призначення, належний позивачу підлягає оподаткуванню.

Згідно зі пп. 266.5.1 п. 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Абзацом четвертим підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України визначено, що органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта житлової та/або нежитлової нерухомості інформацію щодо ставок та наданих пільг юридичним та/або фізичним особам зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п. 12.3 ст. 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Згідно із пп. 12.3.3, 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України, копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням сорок сьомої сесією VI скликання Житомирської міської ради від 10 червня 2015 року № 932 "Про місцеві податки та збори", поміж іншого, встановлено на території м. Житомир податок на майно та затверджено Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (визначає платників податків, об'єкт оподаткування, базу оподаткування, ставки, порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території м.Житомира) додаток № 1 до рішення.

Пунктом 6.1 Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки визначено, що ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. м бази оподаткування.

Згідно із п. 6.4 вказаного Положення, ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення для фізичних осіб встановлюється, в т.ч. на 2015 рік, у розмірі 1 відсоток.

Рішенням одинадцятої сесії сьомого скликання Житомирської міської ради від 14.07.2016 № 253 внесено зміни до рішення Житомирської ради від 10.06.2015 № 932 «Про місцеві податки та збори».

При цьому суд наголошує, що рішенням Житомирської міської ради від 14.07.2016 № 253 ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, на 2017 рік встановлені не були, зміни до п. 6.4 Положення не вносилися.

Суд ураховує, що пунктом 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році" від 20.12.2016 № 1791-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Таким чином, ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на території м. Житомир для фізичних осіб, власників об'єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення, у 2017 році застосовується з коефіцієнтом 0,5 відносно ставки встановленої на 2015 рік.

Як видно із розрахунку податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно за 2017 рік по фізичній особі ОСОБА_1, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 4064,00 грн визначено, виходячи із бази оподаткування - 254м2, ставки податку - 0,5 % та мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 - 3200 грн, (254*3200*0,5%).

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що контролюючий орган при визначенні позивачу суми податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, а податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018 № 0-0625 в повній мірі відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та не підлягає скасуванню.

Згідно зі частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також ураховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Беручи до уваги приписи зазначених норм, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 06.04.2018 № 0-0625.

З огляду на висновок суду про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати понесені позивачем у відповідності до положення ст. 139 КАС України стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, РНОКПП: НОМЕР_1) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир,10003, ідентифікаційний код 39459195) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06.04.2018 №0-0625 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко