Справа № 815/6325/17
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/6325/17

Пятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря Худика С.А.,

за участю перекладача ОСОБА_2,

за участю представника відповідача ОСОБА_3,

за участю позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6,

за участю представника позивача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача №224 від 24.11.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також позивач просив зобовязати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове - про задоволення позову в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції, як і відповідач, дійшов помилкового висновку про відсутність у апелянта умов для визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п.п. 1,13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги інформацію по країні походження, яка є загальнодоступною, міститься, зокрема в Керівництва УВКБ ООН, з оцінки потреб у міжнародному захисту осіб, шукаючих притулок в ОСОБА_8.

Зазначаючи в апеляційній скарзі інформацію по країні походження за період з 2009-2016 роки, яка є загальнодоступною, апелянт вважає, що його життю загрожує небезпека через загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в ОСОБА_8.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області надало відзив на апеляційну скаргу, в якому звертає увагу суду на те, що апелянт не вперше звернувся за міжнародним захистом (перше звернення відбулось 22.06.2010 року), в період з 2011 року по 2017 рік перебував на території України нелегально, а факт тривалого зволікання зі зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю апелянта та вказує на те, що звернення із заявою обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Крім того, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає, що апелянт легально покинув країну громадянського походження, перебуваючи місяць у третій безпечній країні не звернувся за наданням статусу біженця, при співбесідах, як при першому зверненні так і при повторному зверненні, систематично вказував різні причини звернення, платався в характері та обставинах ймовірної небезпеки, що може очікувати на нього його у випадку повернення до країни громадянської належності, у твердженнях апелянта міститься низка істотних розбіжностей, що суттєво знижує рівень довіри до заяви апелянт. Також Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зазначає, що інформація по країні походження була досліджена та врахована як при прийнятті оскарженого наказу, так і при розгляді судом першої інстанції справи та ухваленні оскаржуваного судового рішення.

У звязку з викладеним, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 є громадянином ОСОБА_8, народився в провінції Парван, м. Чарікар, район ОСОБА_9, за національністю афганець, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, не одружений, має повну початкову освіту, володіє мовою дарі та на початковому рівні російською мовою (т. 1 а.с.93-100).

На території ОСОБА_8 ОСОБА_5 ОСОБА_6 протягом 2005-2008 року неофіційно працював продавцем мобільних телефонів у магазині «Хуршид» (ОСОБА_8, провінція Парван, м. Чарікар) (т. 1 а.с. 93-100).

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ніколи не був членом жодних політичних громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій (т. 1 а.с. 93-100).

В червні 2010 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 на підставі національного паспорту та російської візи, авіасполученням Кабул-Москва залишив ОСОБА_8 та вирушив до Російської Федерації, де знаходився близько місяця. У подальшому без документів ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 автомобілем, а потім пішки, вирушив в напрямку державного кордону України, який перетнув нелегально, місце перетину кордону невідомо. Виїзд позивача з Російської Федерації відбувся за участю посередника, який надає послуги з нелегального перевезення людей (т. 1 а.с. 93-100).

Після потрапляння до України ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 виїхав автомобілем до м. Харків, звідки дістався автобусом до м. Одеси.

22 червня 2010 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 звернувся до управління ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 192). Однак за результатами розгляду заяви було прийнято рішення від 15.12.2010 року №713-10 про відмову ОСОБА_4 ОСОБА_10 в наданні статусу біженця (т. 1 а.с. 187).

В період з 2010 по 2017 рік позивач перебував на території України нелегально.

09 листопада 2017 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 повторно звернувся до відповідача із заявою про звернення із міжнародним захистом (т. 1 а.с. 77-79, 81).

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області №224 від 24.11.2017 року ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 направлено повідомлення №5/1-345 від 24.11.2017 року (т. 1 а.с. 179).

Судом першої інстанції встановлено, що оскаржуване рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_4 ОСОБА_10 вже вдруге звертається до відповідача із заявою про набуття статусу біженця або додаткового захисту в Україні, при цьому, у повідомленій ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 інформації міститься низка суттєвих розбіжностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що свідчить про неправдоподібність такої інформації та зловживання ним процедурою набуття міжнародного захисту. Також органом міграційної служби не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Крім того у висновку зазначено, що виїзд ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 за межі країни громадянського походження повязаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийнято на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з урахуванням наданої ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 інформації та за наслідками детального та повного дослідження та врахування інформації про країну громадянського походження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до частини 1 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

ОСОБА_11 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» (16 грудня 1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. За загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказування покладається на особу, яка висловлює певне твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява., факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Дослідивши матеріали особової справи позивача, а саме: заяви, заяви-анкети, протоколи співбесід, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені документи містять багато протиріч, суттєвих розбіжностей, які піддаються сумніву та вказують на неправдивість вказаної апелянтом історії виїзду з країни постійного проживання. У зверненні апелянта до міграційною служби прослідковуються наявні ознаки зловживання процедурою набуття міжнародного захисту з метою фактичної легалізації на території України.

Згідно матеріалів справи, під час подання заяви про визнання апелянтом біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до відповідача у 2010 та у 2017 роках апелянт зазначив різні причини такого звернення за міжнародним захистом.

Відповідно до заяви про надання статусу біженця від 22.06.2010 року №124 (а.с.192) та анкети від 23.06.2010 року (а.с. 198) апелянт у якості причини звернення за міжнародним захистом вказав складну соціально-економічну ситуацію на території країни громадянської належності та можливості власного примусового вербування до лав терористичного угруповання «Талібан». Водночас, під час звернення до відповідача у 2017 році апелянт зазначив, що виїхав за межі ОСОБА_8 у звязку з можливими переслідуваннями з боку представників терористичного угруповання «Талібан» через діяльність апелянта, яка спрямована на притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які причетні до вбивства його рідного брата (а.с. 135). Колегія суддів, як і суд першої інстанції звертає увагу на те, що під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році, апелянт взагалі не зазначив про обставини звернення до правоохоронних органів країни громадянської належності, можливих переслідувань з боку представників терористичного угруповання «Талібан» у зв'язку з вищезазначеною обставиною.

Також судом встановлено, що апелянт зазначив суперечливі дані щодо смерті свого брата. Під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році апелянт спочатку вказав, що його брат загинув внаслідок дії вибухового пристрою, закладеного під його автомобіль, а в подальшому зазначив, що його брата було вбито ножем. При цьому, під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2017 році, апелянт вказав, що його брата застрелили.

Також, апелянт під час двох різних звернень до територіального підрозділу ДМС зазначив різну інформацію стосовно обставин виїзду за межі країни громадянської належності. Під час звернення до територіального підрозділу ДМС у 2010 році, апелянт зазначив, що він був вимушений самостійно збирати кошти для виїзду за межі ОСОБА_8, оскільки його дядько планував віддати його до лав терористичного угруповання «Талібан» за сплату відповідної грошової винагороди. Натомість, відповідно до протоку співбесіди від 24.11.2017 року (а.с.151), апелянт стверджує, що у нього ніколи не виникало конфліктів з рідним дядьком, та навпаки саме дядько апелянта займався всіма організаційними та фінансовими питаннями його виїзду за межі країни громадянської належності. Апеляційний суд зазначає, що апелянт ні при розгляді справи судом першої інстанції, ні при оскарженні судового рішення не надав жодних доказів, які свідчили про вищезазначені обставини. При цьому апелянт залишив у 2010 році територію ОСОБА_8 легально, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у апелянта перепон в отриманні та перевезенні документів та матеріалів про факти можливих погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення апелянта до ОСОБА_8. Крім цього, ні при звернені до суду першої інстанції, ні при поданні апеляційної скарги апелянт не вказав, чим обставини ймовірного переслідування можуть бути взагалі підтвердженні.

Також, колегія суддів звертає увагу на тому, що під час звернення до органів Державної міграційної служби України, а так само і під час звернення до суду першої та апеляційної інстанції, апелянтом не надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів, відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції як і орган міграційної служби при прийнятті оскарженого наказу №224 від 24.11.2017 року, не врахував інформацію по країні громадянської належності апелянта, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину, з огляду на наступне.

Відповідно до матеріалів справи, зокрема висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с. 168-178), відповідачем врахована небезпека в країні походження позивача, водночас, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою апелянта, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала ні відповідачу, ні суду першої інстанції підстав вважати, що апелянт прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Так, Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін.

Субєктивна сторона - психічний стан, який пов'язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом субєктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Обєктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до наданої копії матеріалів особової справи апелянта не спостерігаються факти переслідування апелянта в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Усні ж твердження з приводу переслідувань і завданих тілесних побоїв є не підтвердженими будь-якими доказами.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, а навпаки, апелянтом підтверджено, що він є етнічним мешканцем ОСОБА_8 та не належав та не належить до таких груп, що відповідно позбавляє підстав віднесення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у цій країні.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що побоювання, які виникли у апелянта мають суто суб'єктивний характер, вони не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, які на думку апелянта підтверджують те, що Російська Федерація не є третьою небезпечною країною.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6, ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно матеріалів справи, апелянт після виїзду з ОСОБА_8, перебував на території Російської Федерації протягом одного місяця, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні, однак за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за своїм місцем знаходження не звертався. При цьому проїзд через територію Російської Федерації не є транзитним, оскільки транзитний проїзд через територію здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Колегія суддів враховує той факт, що апелянт потрапив на територію Російської Федерації легально та перебув на її території досить триваючий проміжок часу, а тому мав реальну можливість звернутися за захистом до Російської Федерації у разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, однак з власного не бажання не звернувся, що унеможливлює, у розумінні частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому будь-яких доказів неможливості звернення за захистом на території Російської Федерації, або належних обґрунтувань небажання цього робити апелянт ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Доводи апелянта, заявлені в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, стосовно того, що внаслідок укладення 21 листопада 2018 року шлюбу з громадянкою України ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( копія свідоцтва про шлюб Серія І-ЖД № 347809), наявні підстави для надання позивачу статусу біженця, колегія суддів також не приймає та зазначає, що зазначена обставина (укладення шлюбу з громадянкою України) є підставою для звернення до відповідних органів для отримання посвідки про тимчасове перебування на території України та не є підставою для надання позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на встановлені обставини справи та приписи законодавства, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №224 від 24.11.2017 року, яким ОСОБА_4 ОСОБА_5 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справ, в межах повноважень відповідача, з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області довело правомірність свого наказу від 24.11.2017 року №224 « Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Доводи щодо порушення судом першої інстанції Конвенції про статус біженців 1951 року не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді справи.

Наведені апелянтом підстави для скасування оскаржуваного рішення не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені ст.ст. 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Керуючись 308, 316, 321, 322, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобовязання вчинити дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст судового рішення складено 14.02.2019 року.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_13 ОСОБА_14