Справа № 810/3842/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/3842/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Терлецька О.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Мельничука В.П.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року (розглянута у відкритому судовому засіданні, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, Вінниківської Міської ради, третя особа ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року, ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до звернувся ОСОБА_2 з позовом до Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради, в якому просить:

- визнати протиправними дії Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради щодо зняття малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1;

- скасувати рішення Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради щодо зняття малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Вінниківську міську раду скасувати запис від 15.06.2018 про реєстрацію місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_2;

- зобов'язати Управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради зареєструвати місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року провадження в адміністративній справі закрито та роз'яснено позивачу, що даній спір може бути вирішений Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить дану ухвалу скасувати, як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суддя суду першої інстанції виходив з того, що питання щодо правомірності реєстраційних дій в даній справі є частиною спору про право позивача, яке визначено сімейним законодавством України, а тому підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі, спір фактично стосується реалізації права позивача на участь у вирішенні питання щодо місця проживання своїх дітей.

Дії реєстратора позивач оскаржує виключно у зв'язку з неврахуванням відповідачем при вирішенні питання щодо реєстрації місця проживання дітей зазначеного вище його права.

При цьому позивач посилається на судову цивільну справу №357/15331/17, в межах якої суд має вирішити спір між позивачем та його колишньою дружиною щодо місця проживання їх спільних дітей, правовідносини щодо якого регламентовано ст.ст. 160-161 СК України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення справи №810/3842/18 за правилами адміністративного судочинства стосується одного і того ж предмета спору що і в цивільній справі(№357/15331/17), а тому не є публічно-правовим спором за своїм змістом. Питання щодо правомірності реєстраційних дій в даній справі є частиною спору про право позивача, яке визначено сімейним законодавством України, а тому підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Окрім зазначеного, колегія суддів зазначає, що регулювання сімейних відносин між батьками та дітьми здійснюється СК України.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Саме по собі прийняття рішення органом опіки та піклування в контексті вказаних вимог закону, яке один з батьків вважає незаконним, не є ознаками публічно-правого спору в розумінні вказаних вище вимог Закону.

Таким правовідносинам не притаманні відносини влади й підпорядкування, вони не є публічно правовими, оскільки ґрунтуються перш за все на сімейних відносинах батьків і дітей, й рішення органу опіки та піклування нерозривно пов'язано зі спором про таке право.

Спірне по справі рішення про визначення місця проживання дітей не можливо від'єднати від вимог і положень сімейного законодавства України, від спору про право й розглядати як самостійне виконання суб'єктом владних повноважень своїх управлінських функцій.

Насамперед визначальним у даному випадку є наявність спору про немайнове право між батьками, а не спору із суб'єктом владних повноважень щодо визначення місця проживання дитини.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції спірні правовідносини виникли між учасниками справи з приводу оспорювання сімейних прав та захисту інтересів позивача, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, оскаржувані дії відповідача безпосередньо не породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і не мають обов'язкового характеру.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17 та Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №496/4271/16-а.

Таким чином, подальший розгляд цього позову призведе до порушення принципу правової визначеності, передбачуваності окресленого усталеною практикою ЄСПЛ, згідно якого суди при розгляді інших справ не мають права піддавати сумніву судові рішення, які набрали законної сили, коли покликання сторони позивача насамперед спрямоване на те, щоб домогтися невиправданого перегляду цього судового рішення.

Отже, в даному випадку між сторонами спір про публічно-правові відносини в розумінні вимог КАС України не виник.

Таким чином, дана справа розгляду в порядку адміністративного судочинства не підлягає, а тому клопотання про закриття провадження є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Згідно п.1 ч.1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів дійшла висновку, що суддею суду першої інстанції винесено законне, обґрунтоване рішення з врахуванням норм чинного законодавства і не знаходить підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та є таким, що не відповідають обставинам справи.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з додержання норм процесуального та матеріального права, в зв'язку з чим вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 13 лютого 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак,

В.П. Мельничук