Справа № 1540/4458/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4458/18

Категорія: 2 Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Департаменту комунальної власності про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання відповіді не мотивованою, визнання скарги від 03.06.2016 року та відповіді на неї від 15.06.2016 року нечинними, спростування неправдивої інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з вищевказаним адміністративним позовом.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року адміністративний позов залишено без руху.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Департаменту комунальної власності про визнання дій (бездіяльності) неправомірними, визнання відповіді не мотивованою, визнання скарги від 03.06.2016 року та відповіді на неї від 15.06.2016 року нечинними, спростування неправдивої інформації - повернуто позивачам.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з апеляційною скаргою, в якій просили її скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Вирішуючи спірне питання суд першої інстанції виходив з того, що змінений позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 не відповідає приписам КАС України, та позовні вимоги не відповідають статті 5 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року виявлені недоліки позову повинні бути усунені, шляхом надання до суду:

заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку (вказані підстави повинні бути обґрунтовані та підтверджені належними доказами);

належним чином оформленої заяви про усунення недоліків позовної заяви з відповідними додатками (документами) для суду та відповідно до кількості учасників справи із чітким викладенням позовних вимог у відповідності до статті 5 КАС України, викладенням обставин, якими обґрунтовують свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини, а також обґрунтуванням з посиланнями на норми законодавства, яким чином порушено права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин саме позивачів;

докази сплати судового збору, або належним чином засвідчені та якісні копії доказів звільнення від сплати судового збору.

Копію вказаної ухвали отримано позивачами 13.10.2018 року, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

16.10.2018 року від позивачів надійшла заява про поновлення процесуального строку на звернення до суду та адміністративний позов - "виправлений".

Досліджуючи "виправлений" адміністративний позов колегія суддів вказує, що позовні вимоги позивачів щодо визнання скарги від 03.06.2015 та відповіді на неї від 15.06.2016 - недійсними, а також відкликання їх як підроблених документів не можуть бути підставою для залишення позову без руху та, відповідно для його повернення.

Так, за змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За правилами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

На підставі частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом пункту 9 частини 5 статті 160 КАС України зазначається, що у позовній заяві повинно бути обґрунтовано порушення оскаржуваним рішенням, прав, свобод або інтересів позивача.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов'язковою умовою визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб'єкта владних повноважень, тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення його прав та інтересів з боку відповідача.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури. Суд відповідно до вимог частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді цієї справи повинен перевірити, чи прийняті рішення та вчинені дії: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб'єктивне право особи та її юридичний обов'язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб'єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

В постанові Верховного Суду України від 24.02.2015р. по справі №21-34а15 зазначено, що за змістом статті 6 КАС України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Водночас суб'єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб'єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

У рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 Конституційний суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об'єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення КС України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003).

Таким чином адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відсутність порушеного права та неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Правова позиція щодо обов'язкової умови надання правового захисту судом, як то наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, висловлена Верховним Судом України у постановах від 15.12.2015 року у справі №21-5361а15 та від 01.12.2015 року у справі №21-3222а15.

Відсутність у заявника прав чи обов'язків у зв'язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.10.2015 р. № 2138а15.

При цьому колегія суддів зазначає, що не наведення обґрунтованих мотивів та ненадання відповідних доказів, яким чином оспорювана дія або бездіяльність відповідача порушує права або інтереси позивача, тобто породжують, змінюють або припиняють його права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин можуть бути підставами для відмови у задоволенні адміністративного позову по суті, а не для залишення адміністративного позову без руху та, відповідно, його повернення.

До того ж слід зазначити, що питання щодо підроблення документів має вирішуватись правоохоронними органами в порядку подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, а не для залишення адміністративного позову без руху та, відповідно, його повернення.

Крім того з такою підставою в якості повернення адміністративного позову як необґрунтованість вимоги позивачів визнати дії (бездіяльність) відповідача протиправними, з огляду на те, що такі позовні вимоги є взаємовиключними, та в даному випадку суб'єкт владних повноважень не може в спорі між сторонами допустити протиправні дії і бездіяльність з одного й того ж питання, колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Так, повернення адміністративного позову саме за вищевказаною підставою свідчить про надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства, оскільки застосовані судом обмеження не повинні обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права.

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням адміністративного судочинства та порушує, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Очевидним також видається, що суб'єкт владних повноважень в спорі між сторонами може допустити протиправні дії і бездіяльність з одного й того ж питання.

Так, наприклад, надаючи відповідь на скаргу щодо частини претензій позивачів, суб'єкт владних повноважень здійснить дію, а залишивши іншу частину вимог поза увагою - бездіяльність.

За таких підстав апеляційний суд визнає переконливими доводи апелянтів щодо помилковості обґрунтування суду першої інстанції щодо підстави в якості повернення адміністративного позову як необґрунтованість вимоги позивачів визнати дії (бездіяльність) відповідача протиправними.

Таким чином суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про повернення позову з усіма доданими до нього матеріалами.

Оскільки при винесенні ухвали порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спірного питання, суд апеляційної інстанції, відповідно до пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України, приходить до висновку про скасування оскаржуваної ухвали судді і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, 351, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити, ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу з направленням матеріалів справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: В.О. Потапчук

Суддя: Г.В. Семенюк