Справа № 263/7537/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа №263/7537/16-а

адміністративне провадження №К/9901/18790/18

№К/9901/18792/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Анцупової Т.О., Мороз Л.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та ОСОБА_1 на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року (головуючий суддя: Міронова Г.М., судді: Арабей Т.Г., Геращенко І.В.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року (головуючий суддя: Міронова Г.М., судді: Арабей Т.Г., Геращенко І.В.) у справі №263/7537/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (надалі також - відповідач, Головне УПФ), в якому, з урахуванням доповнень та уточнень, просив:

- визнати протиправними дії Головного УПФ щодо припинення виплати йому пенсії з 1 квітня 2015 року;

- скасувати рішення Головного УПФ №211 від 24 березня 2015 року про припинення йому виплати пенсії за вислугу років;

- зобов'язати Головне УПФ сплатити заборгованість по виплаті йому пенсії з 1 квітня 2015 року по 25 травня 2016 року.

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 серпня 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року залишено без розгляду позовні вимоги за період з 1 квітня 2015 року по 16 грудня 2015 року.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції і прийнято нову про часткове задоволення позову. Визнано неправомірним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області №211 від 24 березня 2015 року про припинення виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 з 16 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що з 1 січня 2006 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 5).

24 березня 2015 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняло рішення №211 про припинення виплати пенсії за вислугу років ОСОБА_1, підставою визначено ст.54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 39).

11 травня 2016 року позивач звернувся до Головного УПФ з листом, в якому просив поновити виплату йому пенсії та сплатити заборгованість з квітня 2015 року по час його звернення у добровільному порядку (а.с. 7).

3 червня 2016 року Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області надало відповідь ОСОБА_1, в якій зазначило про те, що, оскільки останній працює на посаді державного службовця, то відповідно до ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» підстав для поновлення пенсії за вислугу років немає (а.с. 5).

Рішенням Головного УПФ №29 від 8 липня 2016 року поновлено виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1, так як відповідно до реєстру страхувальників державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування та наданої копії трудової книжки позивач не перебуває на посаді державного службовця з 26 травня 2016 року (а.с. 40).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №213 нормативно-правовий акт щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. Отже, особам, які підпадають під дію Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262-ХІІ), пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», у зв'язку з чим відпали передбачені ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до вказаного Закону. З 1 квітня 2015 року перешкоди для виплати позивачу ОСОБА_1 вказаної пенсії відсутні.

З аналогічних підстав, з 1 січня 2016 року не можуть бути підставою для припинення виплати призначеної позивачу пенсії норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року, відповідно до якого особам, які працюють на посадах та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», призначені пенсії не виплачуються.

Суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками суду першої інстанції, вказавши, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом №2262-ХІІ, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону №213, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Натомість, позивач звернувся до суду з позовом 16 червня 2016 року, тобто з пропуском строків звернення до суду встановлених ст.99 КАС України, у зв'язку з чим позовні вимоги за період з 1 квітня 2015 року до 16 грудня 2015 року підлягають залишенню без розгляду на підставі ст.100 КАС України. Про залишення позову без розгляду суд апеляційної інстанції постановив ухвалу від 11 січня 2017 року.

Щодо позовних вимог за 2016 рік, суд апеляційної інстанції вказав про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки Закон №213 не скасований і продовжував дію в часі з урахуванням змін, внесених Законом України від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII (далі - Закон №911), у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Лише Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано неконституційними положення ч. 7 ст. 43 та першого речення ч. 1 ст. 54 Закону №2262 і вказані норми із внесеними змінами втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірним та скасування рішення Головного УПФ №211 від 24 березня 2015 року про припинення виплати ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії та зобов'язання Головного УПФ поновити позивачу виплату пенсії з 16 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Не погодившись з постановою та ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову та ухвалу апеляційного суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована правомірністю висновків суду першої інстанції, що з 1 квітня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону №1058-IV підлягає відновленню, у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати. Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про пропуск ним строку звернення до суду, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у червні 2016 року з листа Головного УПФ, яким у поновленні виплати пенсії було відмовлено.

Головне УПФ не погодилось з постановою суду апеляційної інстанції та подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції задовольнив позов на підставі рішення Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а, проте за змістом ст.244-2 КАС України, суд має право відступити від правової позиції Верховного Суду України. При цьому зазначає, що рішення Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а стосувалося відновлення виплати пенсії, призначеної згідно Закону №1058-IV, натомість у цій справі предметом спору є відновлення виплати пенсії, призначеної за Законом №2262-ХІІ. Скаржник з посиланням на постанову Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року вказує, що підставою для припинення виплати пенсії є сам факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», при цьому не має значення, чи набула особа таке право чи ні.

Від Головного УПФ надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких відповідач зазначає, що позивач посилається на норми Закону №1058-IV, проте йому пенсія призначена на підставі Закону №2262-ХІІ, у зв'язку з чим вважає необґрунтованими такі доводи. Вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про пропуск позивачем строків звернення до суду. Просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в частині залишення без задоволення апеляційної скарги Головного УПФ скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційних скарг та заперечень, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За встановлених обставин і матеріалів справи вбачається, що позивачу було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ. Після призначення пенсії продовжував працювати на посаді державного службовця. 25 травня 2016 року звільнений з займаної посади державного службовця, у зв'язку з ліквідацією Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби (а.с.46 - суди цього не зазначили в рішеннях, з матеріалів справи незрозуміло навіть на якій посаді працював).

Відповідно до ст.54 Закону №2262-ХІІ, в редакції чинній до 1 квітня 2015 року, пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку). Пенсіонерам, які мають прибуток від заняття підприємницькою діяльністю, надбавки до пенсії, передбачені непрацездатним членам сім'ї (пункт "а" частини першої статті 16 та пункт "а" частини першої статті 24), не нараховуються.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII (Закон №213-VIII), яким внесено зміни до статті 54 Закону №2262-ХІІ та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Отже, з 1 квітня 2015 року призначені за Законом №2262-ХІІ пенсії, в тому числі і за вислугу років, не виплачуються, у разі роботи осіб на посадах, які дають право на призначення, зокрема, пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» №3723-ХІI (далі - Закон №3723-ХІI).

Разом з тим, пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону №213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки Закон №213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону №3723-ХІI.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії призначаються, зокрема, згідно з Законом №3723-ХІI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії, призначена зокрема відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а та постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі № 695/831/16-а.

Щодо посилань Головного УПФ на те, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а не стосуються спірних правовідносин, слід зазначити, що правове регулювання виплати пенсії, призначеної відповідно до Закону №1058-IV і Закону №2262-ХІІ, а так само і зупинення її виплати, було однаковим в контексті Закону №213-VIIІ, у зв'язку з чим, висновок викладений в цій постанові стосується подібних правовідносин, які врегульовані, зокрема Законом №213-VIIІ, а тому обґрунтовано прийнятий до уваги судом апеляційної інстанції.

Посилання Головного УПФ на постанову Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вона не містить будь-якого правового висновку, а вказує на відсутність підстав для перегляду рішення суду касаційної інстанції з підстав неоднакового застосування ним норм матеріального права, з огляду на відмінність змісту і характеру фактичних обставин справи, про перегляд рішення у якій подано заяву, та справи, рішення суду касаційної інстанції у якій надано на підтвердження неоднакового застосування.

Натомість, прийнятними є доводи касаційної скарги Головного УПФ в частині безпідставності посилань позивача на Закон №1058-IV, який не регулює спірні правовідносини, з огляду на призначення позивачу пенсії за Законом №2262-ХІІ, а тому доводи позивача про наявність підстав для поновлення йому виплати пенсії, призначеної за Законом №1058-IV є безпідставними і не приймаються до уваги.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про наявність підстав для залишення частини позовних вимог ОСОБА_1 без розгляду.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 99 КАС України в редакції, що діяла до 15.12.2017 року, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене метою досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Згідно ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що будь-які об'єктивні чи суб'єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення її виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

Щодо позовних вимог за період з 1 січня 2016 року по 26 травня 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

З 1 січня 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VIII, яким, зокрема, внесено зміни у статтю 54 Закону №2262-ХІІ, а саме: перше речення частини першої викладено в такій редакції: "Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються".

Таким чином, з 1 січня 2016 року призначені пенсії не виплачуються у разі роботи осіб на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», у зв'язку з чим позовні вимоги, які в межах спірних правовідносин є спірними (до 26 травня 2016 року) правильно залишені судом апеляційної інстанції без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 343, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Т.О. Анцупова

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду