Справа № 0640/4296/18
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0640/4296/18

Головуючий у 1-й інстанції: Попова Оксана Гнатівна

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

13 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державна фіскальна служба у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року (Попова О.Г.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державна фіскальна служба у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0002008/5313-0650 від 22.03.2018,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державна фіскальна служба у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0002008/5313-0650 від 22 березня 2018 року.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі відповідач, посилаючись на неповне з'ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Зокрема, апелянт посилається на відсутність порушень з боку податкового органу, при прийнятті податкового повідомлення рішення №0002008/5313-0650 від 22 березня 2018 року.

В силу положень ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_3, на праві власності належить нежитлове приміщення квасильно-засолочного цеху, що знаходиться в АДРЕСА_1.

22 березня 2018 року відповідачем, в порядку підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України та відповідно до підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, винесено податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №0002008/5313-0650, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості" за податковий період 2017 рік у розмірі 10 745,60 грн..

Відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, розрахунок податкового зобов'язання позивача проводився виходячи із розміру площі приміщення 335,80 кв.м як 1/2 частки від загальної площі приміщення 671,60 кв.м.

Вказане податкове повідомлення рішення було оскаржено позивачем в адміністративному порядку. Рішенням Державної фіскальної служби України №10898/Д/99-99-11-02-01-14 від 26 липня 2018 року податкове повідомлення-рішення №0002008/5313-0650 від 22.03.2018 залишено без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, позивач звернулась із вказаним позовом до суду.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем в порушення частини другої статті 77 КАС України не доведено, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано правомірність винесення спірних податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області №0002008/5313-0650 від 22 березня 2018 року. Зокрема, на думку суду, спірним податковим повідомленням-рішенням порушується право позивача в частині неправильного визначення розміру спірного податкового зобов'язання та не застосування контролюючим органом положень підпункту 266.3.2 пункту 266.3, підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, позаяк саме нарахування податкового зобов'язання є правомірним.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що позов позивача не підлягає задоволенню. До такого висновку колегія суддів прийшла з наступних підстав.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з підпунктом 266.1.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, визначення платників податку в разі перебування об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб: а) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку; б) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; в) якщо об'єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Що стосується спірного рішення податковогооргану в частині правомірності нарахування зобов"язання, колегія суддів зазначає наступне.

Застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе лише у разі дотримання двох обов'язкових умов, а саме: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Використаний у положенні підпункту "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України Податковому кодексі України термін "будівлі промисловості" має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зроблено висновок, що об'єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки даною нормою не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності.

Аналогічної позиції з цього приводу дотримується і Верховний Суд, у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі №823/1702/16.

Таким чином, апеляційний суд вважає правомірним спірне податкове повідомлення-рішення в частині нарахування податкового зобов'язання.

Що стосується спірного рішення податкового органу в частині визначення розміру податкового зобов'язання, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Встановлено, що підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення є висновки контролюючого органу, що належна позивачу на праві спільної часткової власності 1/2 частини нежитлового приміщення площею 335,80 кв.м є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості.

Суд першої інстанції вважає помилковими доводи відповідача в частині визначення об'єкту та бази оподаткування та зазначає, що позивачу на праві власності належить саме 56/200 частин приміщення квасильно-засолочного цеху, що знаходиться в АДРЕСА_1, а не 1/2 (50/100 частин), як про це зазначає відповідач.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Положеннями підпункту 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пунктом 266.5.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Апеляційний судом встановлено, що відповідачем, у відповідності до зазначених вище вимог, визначено базу оподаткування об"єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності позивача, на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомості за адресою м.Малин, вул. Огієнка, 57, загальною плошею 671,6 кв.м., розмір частки 1/2. При цьому, податковим органом взято до уваги дані, які містяться в АІС "Податковий блок", а саме, що у власності позивача знаходиться об"єкт нерухомості за адресою м.Малин, вул. Огієнка, 57, загальною площею 671,6 кв.м., 56/100 частин нежитлового приміщення, розмір частки 1/2.

Колегією суддів досліджено надану позивачем до матеріалів справи копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.10), відповідно до якого підтверджується факт наявності у позивача об"єкту нерухомості за адресою м.Малин, вул. Огієнка, 57, загальною площею 671,6 кв.м., 56/100 частин нежитлового приміщення, розмір частки 1/2.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що податковим органом, при визначенні спірного розміру податкового зобов'язання, дотримано вимоги підпункту 266.3.2 пункту 266.3, підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України, та вірно обраховано суму податкового зобов"язання.

Контролюючим органом правомірно взято до уваги відомості про належне позивачу на праві власності нежитлове приміщення із наданих платником податків документів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.10), відповідно до якого підтверджується факт наявності у позивача об"єкту нерухомості за адресою м.Малин, вул. Огієнка, 57, загальною площею 671,6 кв.м., 56/100 частин нежитлового приміщення, розмір частки 1/2. В свою чергу, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку, що позивачу на праві власності належить саме 56/200 частин приміщення квасильно-засолочного цеху, а не 1/2 (50/100 частин), оскільки даний факт належними і допустимими доказами позивачем не доведено.

Таким чином, враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність порушень з боку податкового органу, при прийнятті податкового повідомлення рішення №0002008/5313-0650 від 22 березня 2018 року.

Згідно із статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, а доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки рішення суду, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, приписи норм чинного законодавства України, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідач діяв в межах повноважень та в спосіб передбачений Конституцією України, законами та іншими нормативно - правовими актами України.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови, якою у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державна фіскальна служба у Житомирській області задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.