Справа № 465/7322/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1459/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Пліша М.А.

суддів Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції на рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2018 року (головуючий суддя Кузь В.Я., м.Львів, повний текст рішення складено 26.12.2018) у справі № 465/7322/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліці, в якому просив скасувати постанову відповідача серії БР №186166 від 31 березня 2018 року по справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 26 грудня 2018 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду із адміністративним позовом на оскарження постанови серії БР №186166 від 31 березня 2018 року. Позовні вимоги задоволено. Постанову про адміністративне правопорушення серії БР №186166 від 31 березня 2018 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 122 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у розмірі 1020 гривень 00 коп., скасовано. Стягнути з бюджетних асигнувань управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (79053, м. Львів, вул. Перфецького, 19) на користь держави судові витрати в сумі 704 грн. 80коп.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції оскаржило його в апеляційному порядку, вважає, що таке прийняте внаслідок суттєвого порушення процесуального права та без з'ясування обставин справи, тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове - про залишення позовної заяви без розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що вирішуючи спір суд залишив без уваги факт зловживання позивачем наданими йому правами та безпідставно задовольнив необгрунтоване клопотання про поновлення позивачу строку на звернення до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).

Оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення, серії БР №186166, винесена патрульним поліцейським 31 березня 2018 року в присутності позивача (факт присутності позивача під час винесення постанови визнається ним у позовній заяві).

Не погоджуючись із постановою, позивач вперше звернувся до районного суду.

24 квітня 2018 року суддя Франківського районного суду м. Львова Гулієва М.І. відкрила провадження у справі №465/1899/18 про оскарження постанови серії БР №186166 від 31.03.2018, про що прийняла відповідну ухвалу.

Згідно ухвали цього ж суду від 12 жовтня 2018 року про залишення позову без розгляду, 11 жовтня 2018 року позивач подав клопотання про залишення позову без розгляду, яку суд задовольнив, прийняв рішення залишити позовну заяву - без розгляду. Ця ухвалу позивачем не оскаржувалась та 29 жовтня 2018 року набрала законної сили.

Незважаючи на це, 28 листопада 2018 року позивач повторно звернувся до суду із позовом про скасування постанови серії БР №186166 від 31.03.2018.

У заяві позивач просив поновити йому пропущений ним десятиденний строк на звернення до суду. Як на підставу для поновлення строку вказав, що вчасно повторно звернутись до суду він не міг через відвідування пар у Львівському регіональному інституті державного управління.

Статтею 129 Конституції України передбачено, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Частиною першою статті 45 КАС України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно з п. 6 ч. 5 ст. 44 КАС України учасники справи зобов'язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

В свою чергу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (пункт 109 рішення у справі «Union Alimentarіа Sаnders S.А. v. Sраіn» від 07.07.1989).

Отже, встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінувати учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов'язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Відвідування пар у Львівському регіональному інституті державною управління жодним чином не могло позбавити позивача можливості вчасно звернутись із позовом, що унеможливлює визнання такої причини поважною підставою пропуску строку звернення до суду. Крім того, попередньо ініційоване ним судове провадження за власного волею позивача закрито.

Отже, наведені заявником підстави для поновлення строку не є такими, що не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, тому не можуть вважатись поважними.

Попри безпідставність та необґрунтованість клопотання позивача, суд його задовільнив. При цьому ігноруючи вимоги процесуального права про обгрунтованість судового рішення, суд обмежився формальним констатуванням, що попередній позов залишено без розгляду, тому пропущений позивачем строк слід поновити.

Таким чином, районний суд порушив правила ч. 3 ст. 123 КАС України, згідно якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Окрім того, суд залишив без розгляду клопотання відповідача, викладене у відзиву на позовну заяву, про витребування доказів, а саме надісланого відповідачем відзиву на позовну заяву та доданих до нього доказів із матеріалів справи №465/1899/18 (в якій первинний позов залишено без розгляду).

Слід відзначити, що до цього відзиву додано відеозапис виявлення порушення та розгляду справи про адміністративне правопорушення, знятий персональним нагрудним відео-реєстратором патрульного поліцейського, який являється належним, допустимим та достатнім доказом правомірності винесеної постанови. Тому, це порушення суду суттєво вплинуло на результат розгляду справи в цілому.

Отже, суд порушив основні принципи адміністративного судочинства - змагальності, диепозитивності та офіційного з'ясування обставин справи, встановлені ст. 9 КАС України.

Згідно вказаної статті Кодексу розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Крім того апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з відповідача на користь держави судових витрат, оскільки у цій категорії справ судовий збір - не справляється.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою інспектора взводу 1 роти 3 батальйону 3 УПП у м. Львові Хоп?як Р.І. серії БР № 186166 від 31.03.2018р на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за порушення ч.5 ст.122 КУпАП, а саме: зупинку автомобіля на місці, яке позначено дорожнім знаком 5.38 «Місце для стоянки із додатковою табличкою до нього 7.17 «Інваліди», чим порушив п. 8.1 ПДР України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КУпАП, передбачено відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю». Відповідно до п.8.1. ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За нормою ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов'язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Оскільки відповідач в судове засідання не з'явився, при цьому подав до суду відзив, де аргументів позивача щодо безпідставності притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 122 КУпАП не спростував, будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху при винесенні оскаржуваної постанови не надав, зокрема, не надано та не долучено до оскаржуваної постанови пояснення свідків, фото-, відеофіксації порушення позивачем правил дорожнього руху, тощо, то суд першої інстанції прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог.

Крім того розглядаючи спір суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.121 ч.1 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Мотивами для поновлення пропущеного позивачем строку для подання позовної заяви суд вказав те, що з поданих матеріалів вбачається, що позивач 05 квітня 2018 року звернувся до Франківського районного суду м. Львова із вказаним позовом, який ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2018 року залишено без розгляду, відтак, з наведених обставин суд першої інстанції вважав, що строк на оскарження слід поновити.

Проте, суд апеляційної інстанції з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

Розглядаючи спір суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що у відзиві на позовну заяву відповідач просив витребувати з матеріалів справи №465/1899/18 надісланого відзиву на позовну заяву та доданих до нього доказів, а, відтак, суд не повному обсязі дослідив докази у даному спорі.

Крім того, поновлюючи строк на звернення до суду, суд першої інстанції взагалі обмежився лише констатацією того, що позивач 05 квітня 2018 року звернувся до Франківського районного суду м. Львова із вказаним позовом, який ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 12 жовтня 2018 року залишено без розгляду. Дана обставина жодним чином не свідчить про поважність пропуску строку на подання адміністративного позову, який згідно вимог ст. 289 КУпАП становить 10 днів.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення, серії БР №186166, винесена патрульним поліцейським 31 березня 2018 року в присутності позивача. Не погоджуючись із постановою, позивач вперше звернувся до районного суду і 24 квітня 2018 року ухвалою суддя Франківського районного суду м. Львова Гулієва М.І. відкрила провадження у справі №465/1899/18 про оскарження постанови. 11 жовтня 2018 року позивач подав клопотання про залишення позову без розгляду, яку суд задовольнив, прийняв ухвалу від 12 жовтня 2018 року про залишення позову без розгляду. Ця ухвала позивачем не оскаржувалась та набрала законної сили.

Незважаючи на це, 28 листопада 2018 року позивач повторно звернувся до суду із позовом про скасування постанови серії БР №186166 від 31.03.2018.

Як вбачається з відповіді на відзив на позовну заяву (а.с.35), де позивач просив поновити йому строк на звернення до суду, підставою для цього зазначив відвідування пар у Львівському регіональному інституті державного управління.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що такі доводи не заслуговують на увагу, бо як вбачається з матеріалів справи позивач зарахований слухачем у Львівському регіональному інституті державного управління на заочну форму навчання (а.с.8) і заняття розпочинаються з 26.11.2018 р.

При цьому колегія судів вважає слушними покликання апелянта на те, що відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

В свою чергу, заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (пункт 109 рішення у справі «Union Alimentarіа Sаnders S.А. v. Sраіn» від 07.07.1989).

Також суд апеляційної інстанції вважає за доцільне звернути увагу на те, що суд першої інстанції приймаючи рішення безпідставно стягнув судові витрати по справі у виді судового збору, оскільки це суперечить положенням Закону України «Про судовий збір» та ст. 288 КУпАП України.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для поновлення строку на звернення до суду з вказаним адміністративним позовом не має, а, відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо таке прийняте з порушенням норм процесуального права, а позовну заяву залишити без розгляду.

Керуючись ст.243, ст.286, ст.308, ст.310, п.3 ч.1 ст.315, ст.319, ст.321, ст.322, ст.325, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 26 грудня 2018 року у справі № 465/7322/18 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови БР №186166 від 31 березня 2018 року - залишити без розгляду.

Постанова остаточна і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді І. В. Глушко
Н. М. Судова-Хомюк