Справа № 826/13529/17
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 лютого 2019 року

Київ

справа №826/13529/17

адміністративне провадження №К/9901/56052/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білоуса О.В.,

суддів - Стрелець Т.Г., Желтобрюх І.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - ТУ ДСА України в Київській області), в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Київській області щодо ненарахування та невиплати суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу у 32000 грн;

- зобов'язати ТУ ДСА України в Київській області здійснити перерахунок та виплачувати їй суддівську винагороду з 1 січня 2017 року, виходячи з посадового окладу у 32000 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з ухваленими у справі судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що пунктом 23 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) передбачено отримання до проходження кваліфікаційного оцінювання суддею суддівської винагороди, визначеної відповідно до положень цього Закону. Також, Законом №1402-VIII чітко встановлено, що суддівська винагорода не може визначатися іншими нормативно-правовими актами (частина перша статті 135). Тому, на думку скаржника, судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосовано Закон України від 6 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон №1774-VІІІ) і визначений ним порядок розрахунку суддівської винагороди. Крім того, скаржник посилається на рішення Європейського Суду з прав людини від 10 березня 2011 року по справі «Сук проти України», рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року №4-рп/2016 та Європейську хартію про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року і наголошує на неможливості звуження змісту і обсягу гарантій незалежності суддів, в тому числі, щодо їх належного матеріального і соціально-побутового забезпечення.

ДСА України та ТУ ДСА України в Київській області скористалися своїм правом та надіслали до суду відзиви на касаційну скаргу, в яких, посилаючись на встановлені обставини та висновки оскаржуваних судових рішень зазначили, що рішення судів, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просили відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, оцінивши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента від 25 липня 2006 року №640/2006 ОСОБА_2 призначена на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області. Постановою Верховної Ради від 22 вересня 2011 №3780-VI ОСОБА_2 обрано на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області безстроково.

Відповідно до наказів Києво-Святошинського районного суду Київської області від 7 серпня 2006 року №103 та від 14 жовтня 2011 року №144-К ОСОБА_2 визнана такою, що приступила до виконання обов'язків судді Києво-Святошинського районного суду Київської області.

З наявних у матеріалах справи розрахункових листів, суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що починаючи з 1 січня 2017 року посадовий оклад позивача, як судді Києво-Святошинського районного суду Київської області, становить 16000 грн.

Суди першої та апеляційної інстанцій відмовляючи у задоволенні позову, виходили з того, що пунктом 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. Також, суди попередніх інстанцій при прийнятті рішень зазначили, що згідно приписів статті 148 Закону №1402-VIII фінансування судів в України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету, згідно кошторисів та щомісячних розписів видатків, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Водночас, статті 23, 51 Бюджетного кодексу України забороняють бюджетним установам виходити за межі фонду заробітної плати та здійснювати бюджетні платежі за відсутності бюджетного призначення. Суди посилалися на рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року у справі №20-рп/2011, в якому вказано, що механізм реалізації соціально-економічних прав може бути змінений державою у разі неможливості їх фінансового забезпечення.

Однак, суд касаційної інстанції вивчивши судову практику щодо застосування норм права у подібних правовідносинах виявив їх різне застосування та трактування. Зокрема, обґрунтування таких позицій зводяться до наступного.

Так, визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон №2453-VI) гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Серед таких гарантій виділено: особливий порядок його призначення, притягнення до відповідальності, звільнення та припинення повноважень; недоторканність та імунітет судді; незмінюваність судді; порядок здійснення правосуддя, таємниця ухвалення судового рішення; заборона втручання у здійснення правосуддя; відповідальність за неповагу до суду чи судді; функціонування органів суддівського врядування та самоврядування; забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім'ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; право судді на відставку, а також окремий порядок фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, зокрема надання суддям за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 3 червня 2013 року №3-рп/2013, а також від 4 грудня 2018 року №11-р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом №2453-VІ, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Так, відповідно до положень Європейської хартії про Закон «Про статус суддів» від 1998 року, рівень винагороди за виконання суддями професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість. Також у Рекомендаціях Комітету міністрів Ради Європи від 13 жовтня 1994 року №(94)12 та від 17 листопада 2010 року. №(2010)12 передбачено, що кожна держава має забезпечити узгодженість між статусом, винагородою суддів і гідністю їхньої професії та відповідальності, яку вони беруть на себе; суддівська винагорода має бути достатньою, щоб захистити суддів від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Тому суддівську винагороду необхідно розглядати і як «запобіжник» вчинення корупційних правопорушень суддями.

Відповідно до Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, термін повноважень суддів, їх незалежність, безпеку, відповідну винагороду, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.

Також Монреальська універсальна декларація про незалежність правосуддя від 1983 року з Монреалю установлює, що строк перебування суддів на посаді, їхня незалежність, соціальні гарантії, адекватна оплата і умови праці гарантуються законом і не можуть скорочуватися.

У пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

В Україні на конституційному рівні передбачено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Конституції України). Водночас положення статті 135 Закону № 2453-VI гарантують, що суддівська винагорода регулюється виключно цим законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Так, Закон №2453-VI передбачає, що посадовий оклад судді визначається залежно від розміру мінімальної зарплати.

Закон України «Про державний бюджет» (2015-2017 роки) різних років установлював такий розмір мінімальної зарплати: з 1 грудня 2016 року - 1600 грн, з 1 січня 2017 року - 3200 грн, а з 1 січня 2018 року - 3723 грн.

Проте 6 грудня 2016 року прийнято Закон №1774-VІІІ, де у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказано, що мінімальна зарплата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тому слід застосовувати розрахункову величину у розмірі 1600 грн. для визначення посадового окладу судді.

З аналізу положень Закону №1774-VIII вбачається, що він передбачав внесення змін до великої кількості законодавчих актів України (зокрема, Кодексу законів про працю України, Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про пенсійне забезпечення», «Про державну службу», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про прокуратуру», «Про судову експертизу», «Про оплату праці» тощо), а отже, не може вважатися спеціальним законом з питань судоустрою та статусу суддів, а є загальним законодавчим актом. Окрім цього, пунктом 53 Закону №1774-VIII не передбачено внесення змін до Закону №2453-VI щодо необхідності застосування розрахункової величини в розмірі 1600 грн для визначення посадового окладу судді. Тобто, цим законом не внесено відповідних змін до Закону №2453-VI.

У той же час, положення Закону №2453-VI, що передбачають механізм визначення посадового окладу судді в залежності від розміру мінімальної зарплати, необхідно розглядати як спеціальний законодавчий акт.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону, тобто Закону №2453-VI, а положення Закону №1774-VIII вважати загальними нормами.

Також про пріоритетність спеціальних норм права над загальними зазначено і в судовій практиці Європейського суду з прав людини. Неодноразово Верховний Суд (Верховний Суд України) наголошував на необхідності визнання обов'язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Фадєєва проти Росії» від 9 червня 2005 року, зазначено, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку необхідності втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції.

Наведена правова позиція відповідає принципу правової визначеності, що спрямований на реалізацію принципу верховенства права, проголошеного в статті 8 Конституції України та статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, та надає право державі встановлювати на національному рівні спеціальні механізми правового регулювання певного кола суспільних відносин (відмінні від загальних), і зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані у таких випадках.

Щодо питання матеріального забезпечення суддів Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Зубко та інші проти України» від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Отже, з урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600 грн, що визначена у Законі №1774- VIII, який не є спеціальним у питаннях правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислюється не з огляду на правомірні очікування суддів (з розміру мінімальної заробітної плати), а з розрахункової величини, удвічі нижчої. Така правова позиція відповідає правовій позиції Конституційного Суду України у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, за яким положення частин 3 і 10 статті 133 Закону № 2453-VІ було визнано неконституційними.

Правильність тлумачення вказаних норм є необхідною умовою для формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім того, наукові висновки Науково-консультативної ради при Верховному Суді, які містяться в матеріалах цієї справи, також містять різні думки членів ради щодо застосування наведених норм матеріального права у спірних відносинах.

Відповідно до частини п'ятої статті 346 КАС України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 347 КАС України питання про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи.

Про передачу справи на розгляд палати, об'єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 346 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п'ятій або частині шостій статті 346 цього Кодексу.

На підставі викладеного, Суд дійшов висновку про наявність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 346-347 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Головне управління Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді І.Л.Желтобрюх

Т.Г.Стрелець