Справа № 440/31/19
Суддя: Є.Б. Супрун
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

07 лютого 2019 рокум. ПолтаваСправа № 440/31/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Супруна Є.Б., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження справу №440/31/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

02 січня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного слідчого управління Національної поліції України (надалі - відповідач) , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо неналежного розгляду його звернення реєстраційний номер ФИ-8767392 від 23.11.2018;

- визнати протиправною бездіяльність щодо не вжиття відповідних заходів реагування за обставинами, викладеними у його зверненні реєстраційний номер ФИ-8767392 від 23.11.2018;

- визнати протиправними дії відповідача перенаправлення його звернення реєстраційний номер ФИ-8767392 від 23.11.2018 до слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області всупереч вимогам п. 4 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян";

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не надання роз'яснення порядку оскарження прийнятого рішення у відповіді від 05.12.2018 за вих №№ 24/Ф-6213, 24/Ф-6235, 24/Ф-6236, 24/Ф-6237, 24/Ф-6275, 24/Ф-6276, 24/ф-6277 згідно вимог ст. 15 Закону України "Про звернення громадян";

- зобов'язати відповідача повторно розглянути звернення реєстраційний номер ФИ-8767392 від 23.11.2018 та вжити належних заходів реагування.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 23.11.2018 через Державну установу "Урядовий контактний центр" Національної системи опрацювання звернень до органів виконавчої влади він направив звернення (реєстраційний номер ФИ-8767392) до Головного слідчого управління Національної поліції України, в якому повідомив, що слідчим відділення Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001109 від 08.08.2015, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. У даному зверненні позивач просив відповідача відреагувати на розслідування кримінального провадження. Однак листом від 05.12.2018 Головним слідчим управлінням Національної поліції України позивача повідомлено, що звернення, які надійшли на Урядову гарячу лінію щодо неналежного здійснення досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях, а також з інших питань Національною поліцією України доручено розглянути слідчому управлінню. Тож, на думку позивача, відповідач не розглянув його звернення у порядку встановленому Законом України "Про звернення громадян".

Ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні). Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Національної поліції в Полтавській області (надалі - третя особа, ГУ НП в Полтавській області).

04.02.2019 до суду від ГУ НП в Полтавській області надійшли пояснення, за змістом яких даний спір підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України. Тому, на переконання ГУ НП у Полтавській області, вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного розгляду звернення №ФИ-8771247 від 24.11.2018 повинні розглядатися в межах кримінального, а не адміністративного, судочинства (а.с. 32-36).

Правом на подачу відзиву на позов відповідач не скористався.

Суд розглядає дану справу на підставі частини п'ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в межах строку, встановленого статтею 263 цього ж Кодексу.

З метою визначення характеру спірних правовідносин, суд з'ясовував зміст претензій учасників справи, за наслідками чого встановив наступні обставини.

Як свідчить зміст позовної заяви, 23.11.2018 ОСОБА_1 направив через Урядовий контактний центр до Національної поліції України заяву №ФИ-8771247, в якій зазначив, що слідчим відділенням Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001109 від 08.08.2015, порушеного за ознаками кримінального правопорушення передбаченого частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. 12.11.2016 ОСОБА_1 визнано потерпілою стороною, у зв'язку з чим позивачем вчинялися активні дії щодо активізації досудового розслідування. У зв'язку із неналежним реагуванням на звернення та клопотання адресовані слідчому, ОСОБА_1 змушений був звертатися до суду за захистом порушених прав та інтересів. 23.08.2018 ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави №554/12566/15-к (провадження №1-кс/554/4842/2018) встановлено, що клопотання ОСОБА_1 подані до слідства не розглядаються. 13.11.2017 ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави встановлено строк досудового розслідування у три місяці, але дана ухвала виконана не була. 13.02.2018 заступником начальника СВ Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області Нездійминогою В.М. була винесена оскаржувана постанова про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. 18.04.2018 ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави постанова про закриття кримінального провадження скасована. На даний час досудове розслідування не закінчено, слідчим не вчиняється жодних процесуальних дій необхідних та достатніх для встановлення істини по справі. У зв'язку із зазначеними порушеннями судом було ухвалено рішення про задоволення скарги ОСОБА_5 на бездіяльність слідчого. Визнано протиправною бездіяльність слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області щодо порушення розумних строків досудового розслідування в рамках кримінального провадження №001109, внесеного до Єдиного реєстру досудового розслідування від 08.08.2015 за ознаками частин 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України. На попередні звернення з аналогічних питань була надана відповідь СУ ГУНП в Полтавській області від 07.11.2018 за вих. №24/ФИ-237/кц, 24/ФИ-540/кц про те, що слідчим відділенням Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001109. Про зазначену ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 23.08.2018 у справі №554/12566/15-к слідчому стало відомо 05.10.2018 у зв'язку з її надходженням до відділення поліції з Полтавської місцевої прокуратури. Даною ухвалою зобов'язано слідчого Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №0001109 від 08.08.2015 провести процесуальні дії, необхідні для закінчення досудового розслідування в рамках кримінального провадження №0001109. Звідси слідує, що слідчим суддею не визначено конкретну дату, до якої повинно бути прийнято рішення слідчим. З листа Прокуратури Полтавської області від 01.02.2017 за вих.№04/2/2-4893-16 стало відомо про допущення порушення слідчим Полтавського РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області розумних строків досудового розслідування, тому Прокуратурою Полтавської області направлено лист керівнику Полтавської місцевої прокуратури та начальнику СУ ГУНП в Полтавській області з вимогою активізації досудового розслідування та прийняття законного процесуального рішення у стислі строки. Але вказана вимога не виконана, що підтверджується ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2018 по справі №554/12566/15-к.

Відтак, на думку позивача, по викладеним фактам та обставинам необхідно створити відповідну відомчу комісію з працівників Головного слідчого управління Національної поліції України, до складу якої обов'язково включити законного представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_6, з проведенням службової перевірки з приводу системної бездіяльності працівників Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області з вирішенням питання про перебування на займаних посадах винних працівників та керівників. По вказаним фактам направити ОСОБА_1 завірені належним чином копії матеріалів перевірки з метою дослідження всіх спірних питань у судовому засіданні.

Листом Головного слідчого управління Національної поліції України від 05.12.2018 №24/Ф-6213, 24/Ф-6235, 24№Ф-6236, 24/Ф-6237, 24/Ф-6275, 24/Ф-6276, 24/Ф-6277 ОСОБА_1 повідомлено, що в межах компетенції розглянуто звернення, які надійшли на Урядову гарячу лінію щодо неналежного здійснення досудового розслідування в окремих кримінальних провадженнях, а також з інших питань. Повідомлено, що керівництву слідчого управління Головного управління Національної поліції в Полтавській області доручено в межах компетенції розглянути звернення та за наявності підстав ужити заходи реагування. Про результати розгляду буде поінформовано керівництвом зазначеного підрозділу додатково (а.с. 27).

Надаючи правову оцінку доводам позивача, заявлених в порядку адміністративного судочинства, суд виходить з наступних міркувань.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановлений законом".

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб. Неправомірні рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб органів місцевого самоврядування, прийняті з порушенням прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, можуть бути оскаржені відповідно до частини другої статті 55 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Вжитий у Кодексі адміністративного судочинства України термін "суб'єкт владних повноважень" означає: орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до частини першої та другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю. Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За приписами частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом; 6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; 9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб; 10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб; 11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю; 12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних перевезень; 13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталіторного режиму 1917-1991 років".

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Аналіз суті позовних вимог свідчить на користь висновку про те, що предметом позову у цій справі є оскарження дій відповідача щодо ненадання належної відповіді на заяву ОСОБА_1 від 23.11.2018 за №ФИ-8767392, а також зобов'язання відповідача розглянути її.

У свою чергу, як вбачається зі змісту заяви від 23.11.2018 за №ФИ-8767392, заявник піднімає питання з приводу тяганини у кримінальному провадженні №0001109 від 08.08.2015, порушеному за частинами 2, 4 статті 190 Кримінального кодексу України, по якому позивача визнано потерпілим, та з приводу необхідності створення комісії для притягнення винних осіб до відповідальності.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій, судочинство, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства визначаються виключно законами.

Згідно з частиною першою статті 1, частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України).

Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за приписами пункту 1 частини першої статті 303 Кримінального процесуального кодексу України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов'язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 306 Кримінального процесуального кодексу України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Отже, правовідносини щодо розгляду заяв про вчинення кримінального правопорушення за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

Тож спір, який виник між сторонами, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов'язковості дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України, зокрема щодо порядку реагування органами Національної поліції України на викладену в заяві інформацію, її обробку та як наслідок вчинення подальших дій.

Враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Верховний Суд України неодноразово, зокрема, в постановах від 24.04.2012 по справі № 21-989во10, від 16.09.2015 по справі № 21-1666а15, вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 23.05.2001 №6-рп/2001 зазначив, що захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської сфери.

Аналогічний висновок зроблено Конституційним Судом України у рішенні від 14.12.2011 №19-рп/2011, в якому зазначено, що з метою реалізації положень статті 55 Конституції України та недопущення обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у разі оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого, органу дізнання стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини такі скарги суди повинні розглядати аналогічно до порядку оскарження до суду рішень і дій прокурора, слідчого, органу дізнання, встановленого КПК України.

Таким чином спір, який виник між сторонами в цій справі, підлягає розгляду в порядку передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

У свою чергу статтею 3 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 4 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

За правилами статті 12 вищезазначеного Закону, дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України "Про судоустрій і статус суддів" та "Про доступ до судових рішень", Кодексом адміністративного судочинства України, законами України "Про засади запобігання і протидії корупції".

Оскільки заява ОСОБА_1 стосується питання розслідування кримінального провадження, то вказана заява, відповідно до статті 12 Закону України "Про звернення громадян", не підлягає розгляду в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 60 Кримінального процесуального кодексу України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Частиною другою статті 60 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заявник має право отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно з частиною другою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України слідчий уповноважений: 1) починати досудове розслідування за наявності підстав, передбачених цим Кодексом; 2) проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом; 3) доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам; 4) виключено; 5) звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій; 6) повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру; 7) за результатами розслідування складати обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру та подавати їх прокурору на затвердження; 8) приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених цим Кодексом, у тому числі щодо закриття кримінального провадження за наявності підстав, передбачених статтею 284 цього Кодексу; 9) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Кодексом.

Слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій (частина перша статті 40 Кримінального процесуального кодексу України).

Частинами четвертою, п'ятою статті 40 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що слідчий зобов'язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі. Невиконання слідчим законних вказівок та доручень прокурора, наданих у порядку, передбаченому цим Кодексом, тягне за собою передбачену законом відповідальність.

Слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Позивач є заявником у розумінні статті 60 Кримінального процесуального кодексу України, який може оскаржити дії, рішення та бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невиконанні вказівок прокурора у кримінальному провадженні.

Законність процесуальних актів, дій чи бездіяльності, вчинених при здійсненні процесуальних повноважень, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю.

Намагання здійснити контроль за процесуальною діяльністю поза межами відповідного процесуального регулювання є протиправним втручанням у діяльність особи, наділеної в установленому порядку процесуальними правами, та є посяганням на її процесуальну незалежність.

Отже, спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.06.2018 по справі № 826/13340/15.

З огляду на приведені обставини щодо суті правовідносин у даній справі, суд приходить до висновку, що поданий ОСОБА_1 адміністративний позов не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки заявлені ним вимоги пов'язані з оскарженням процесуальних дій та бездіяльності слідчих органів, розгляд яких можливий лише у порядку встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Отже, вирішення даного спору не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, що у свою чергу виключає розгляд справи в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 239, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Провадження у справі №440/31/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного слідчого управління Національної поліції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Національної поліції в Полтавській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, відкрите ухвалою судді Полтавського окружного адміністративного суду від 08.01.2019, - закрити.

Роз'яснити позивачеві право на звернення з цим позовом до суду у порядку кримінального судочинства.

Роз'яснити позивачеві, що повторне звернення до адміністративного суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Копію ухвали суду направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п'ятнадцяти днів з моменту її підписання безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням положень п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Б. Супрун