Справа № 817/1268/17
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/18/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 817/1268/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Недашківська К.М. в м. Рівному 13.11.2018 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач) в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.06.2017: №207311-13, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно в розмірі 5517 грн. 51 коп., та №207314-13, відповідно до якого позивачу визначено суму податкового зобов'язання по податку на нерухоме майно в розмірі 4219 грн. 44 коп.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який, покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що фіскальний орган не мав жодних правових підстав для застосування ставки податку за рішенням Дубровицької міської ради від 04.02.2016 № 82 за звітний 2016 рік, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування підлягає застосуванню для визначення суми податку за звітний 2017 рік, а не за звітний 2016 рік. Вказує, що застосування рішення органу місцевого самоврядування від 04.02.2016 № 82 для визначення суми податку на нерухоме майно за звітний 2016 рік є порушення принципу стабільності - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніше як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що між громадянином ОСОБА_2 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 (Обдаровані) укладено Договір дарування нерухомого майна від 28.05.2015, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю кінотеатру АДРЕСА_1; в цілому будівля кінотеатру (літ. «А»), матеріали стін: цегла, загальною площею 600,6 кв. м, біля будівлі кінотеатру розташовані надвірні будівлі і споруди: вхідні східці (літ. «а4»), бетон, площею 33,2 кв. м; вхідні східці (літ. «а5»), бетон, площею 1,6 кв. м; вхідні східці (літ. «а6»), бетон, площею 0,4 кв. м; східці (літ. «а7»), метал, площею 7,8 кв. м; вхідні східці (літ. «а8»), бетон, площею 1,9 кв. м; вхідні східці (літ. «а9»), бетон, площею 3,6 кв. м; вхідні східці (літ. «а10»), бетон, площею 2,0 кв. м (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація № 953).

Між громадянином ОСОБА_2 (Дарувальник) та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 (Обдаровані) також укладено Договір дарування нерухомого майна від 28.05.2015, відповідно до якого Дарувальник передав у власність Обдарованим в рівних долях по 1/3 кожному, а Обдаровані прийняли у дар в рівних долях по 1/3 кожен, будівлю гаража літ. «Б-1» АДРЕСА_1, загальна площа - 136,9 кв. м; біля будівлі гаража розташовані надвірні будівлі і споруди: оглядова яма, камінь площею 2,9 кв. м (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація № 954).

Також, між громадянкою ОСОБА_6 (Продавець) та громадянами ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (Покупці) укладено Договір купівлі-продажу від 31.10.2012, відповідно до якого Продавець передав, а Покупці прийняли у спільну часткову власність по 1/3 частині кожен, належне приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» та скло приймальний пункт, загальною площею 459,3 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_2; біля будівлі розташовані: «а1» - рампа цегляна площею 73,2 кв. м, «а2» - ганок бетонний площею 6,3 кв. м, «а3» - ґанок бетонний площею 8,6 кв. м (посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області Мелех О.П.; реєстрація №3799).

Загалом позивачу належить на праві власності нерухоме майно - об'єкти нежитлової нерухомості площею 200,2 кв. м та 153,1 кв. м.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 27.01.2015 № 947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки» встановлений на території міста Дубровиці податок не нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки згідно з Додатками 1-3: Додаток № 1 - Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; Додаток № 2 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів житлової нерухомості; Додаток № 3 - Розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об'єктів нежитлової нерухомості.

Так, відповідно до Додатку № 3 встановлені наступні ставки податку: будівлі (приміщення) готельні - 1%; будівлі (приміщення) офісні - 1%; будівлі (приміщення) - офісні адміністративно-побутові будівлі - 0,1%; будівлі (приміщення) торговельні - 0,5%; їдальні, кафе, закусочні - 0,5%; будівлі (приміщення) - бази та склади - 0,1%; гаражі - 0%; господарські (присадибні) будівлі - 0%; будівлі комунальної власності міста - 0%; інші будівлі (приміщення) - 0,5%.

Рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 № 82 «Про внесення змін до рішення міської ради від 27 січня 2015 року № 947 «Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки»» внесені зміни до рішення від 27.01.2015 № 947 в частині визначення ставки податку, зокрема, встановлено ставки податку за 1 кв. м бази оподаткування у розмірі: 1% - для житлової нерухомості; 0 % - для об'єктів нежитлової нерухомості в частині господарських будівель; 2% - для об'єктів нежитлової нерухомості, крім господарських будівель (сараї, хліви, літні кухні, бойлерні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні тощо), які використовуються без отримання прибутку.

На підставі даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно фіскальним органом винесені відносно позивача податкові повідомлення-рішення від 23.06.2017 № 207311-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2016 рік у розмірі 5517 грн. 51 коп. та від 23.06.2017 № 207314-13 про визначення суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період 2016 рік у розмірі 4219 грн. 44 коп..

При визначенні суми податку на нерухоме майно, фіскальним органом застосовано ставку податку, що встановлена рішенням Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 № 82 - 2%. Проте, як вказує позивач, фіскальний орган мав право визначати суму податку за звітний податковий 2016 рік на підставі рішення від 27.01.2015 № 947, а рішення від 04.02.2016 № 82 застосуванню не підлягає.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Податковим кодексом України (далі - ПК України) встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

З 01 січня 2015 набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», згідно з яким, зокрема, статтю 266 ПК України викладено в іншій редакції та введено новий вид податку - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Згідно із підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктами 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

За приписами підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Як передбачено підпунктом 266.6.1 пункту 266.6 статті 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 909-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» (далі - Закон № 909-VІІІ), згідно з яким підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, станом на 2016 рік) викладено у такій редакції: ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначені повноваження сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Таким чином, законодавець встановив чіткий строк до якого органами місцевого самоврядування необхідно прийняти рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Судом встановлено, що рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 № 82 про встановлення ставок податку на 2016 рік прийнято поза межами цього строку.

В той же час пунктом 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону № 909-VІІІ визначено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені пп. 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Отже, у 2016 році зупинена дія підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, а відтак, відсутні обмеження для органів місцевого самоврядування щодо строків прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів саме за 2016 рік.

Окрім того, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок.

Таким чином, ПК України встановлений обов'язок громадянина сплатити податок за 2016 рік незалежно від наявності рішення органу місцевого самоврядування про встановлення відповідних податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 24.04.2018 (справа № 803/1307/17, провадження № К/9901/927/17) та у Постанові Верховного Суду від 04.09.2018 (справа № 820/5457/17, провадження № К/9901/37801/18).

Відповідно до частини п'ятої ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за звітний податковий 2016 рік на підставі рішення Дубровицької міської ради Рівненської області від 04.02.2016 № 82 із застосуванням ставки 2%, прийняті фіскальним органом в межах повноважень, у спосіб та у порядку, що встановлені нормами ПК України.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (Mikhaylyuk and Petrov v. Ukraine, заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (Poltoratskiy v. Ukraine) від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

З врахуванням даних вимог ЄСПЛ та викладених вище мотивів відсутні підстави для визнання протиправними оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 ЄСПЛ зазначив, що Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року у справі № 817/1268/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська