Справа № 260/1288/18
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 лютого 2019 рокум. Ужгород№ 260/1288/18

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Іванчулинця Д.В.

при секретарі судового засідання - Костелей І.Ф.

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Сатмарі Н.М.,

третя особа - не з'явилась.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) в інтересах ОСОБА_3 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Турє-Пасічанська сільська рада Перечинського району Закарпатської області (вул. Турянська, 33, с. Тур'я Пасіка, Перечинський район, Закарпатська область, ) про оскарження дій суб'єкта владних повноважень, та зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ч. 3 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 06 лютого 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини Рішення. Рішення в повному обсязі складено 12 лютого 2019 року.

ОСОБА_5 (далі - позивач) в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі - відповідач, Головне управління) яким просить: 1) визнати протиправними дії відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у відмові наданні дозволу при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, та зобов'язати вчинити дії, у порядку, який передбачений ст. 118 земельним Кодексом України, відповідно до поданого Позивачем клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. №О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власніть орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області; 2) Зобов'язати відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області подати звіт про виконання судового рішення; 3) Стягнути з Відповідача на користь Позивача суми судового збору.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.11.2018 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

19 грудня 2018 року Закарпатським окружним адміністративним судом винесена ухвала про перехід до загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 11 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, залучено до участі у справі № 260/1288/18 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Турє-Пасічанську сільську раду Перечинського району Закарпатської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 25 червня 2018 року отримав від відповідача лист від 01.06.2018 року за №О-1181/3-2212/0/18-18, в якому зазначено, що йому за наслідками повторного розгляду його клопотання від 25.05.2017 року відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області. Позивач вказує, що відповідач вже повторно відмовляє йому у наданні дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки не з підстав, що передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України і які є виключними. Відповідач у даному листі зазначає причину відмови при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року наявність наказу від 19.02.2018 року № 265-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано Тур'я-Пасіцькій сільській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою та також посилається на Постанову Кабінету Міністрів України № 413 від 07.06.2018 року «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» та внесеними до неї Постанови КМУ змінами (стратегія). Додатково зазначає, що стратегією не встановлено заборону надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою в порядку ст. 118 ЗК та передавати інші ніж у переліку земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації. Також звертає увагу, що затверджена стратегія не встановлює нових норм права, а лише вказує на певні можливі напрямки удосконалення управління землями та вважає посилання відповідача на постанову КМУ № 413 як на підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є безпідставним. Також зазначає, що відповідач надає незаконну перевагу при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою Тур'я-Пасічанській сільській раді, однак зауважує, що у чинному законодавстві відсутня заборона щодо надання дозволів на розробку землевпорядної документації одночасно декілька особам на одну земельну ділянку. Позивач вказує, що згідно з рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.01.2018 року у справі № 807/924/17 визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови позивачу у надані дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки при розгляді клопотання від 25.05.2017 року, та зобов'язано повторно розглянути дане клопотання, однак відповідач всупереч нормам ч. 7 ст. 188 Земельного Кодексу України, ігноруючи виконання рішення суду повторно надає позивачу відмову.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав наведених у позовній заяві та просив суд такий задовольнити повністю.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв'язку з тим, що за результатами розгляду клопотання гр. ОСОБА_3, враховуючи всю надану інформацію та у зв'язку з невідповідністю місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, керуючись частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, Головним управлінням надано вичерпну відповідь від 01.06.2018 за №О-1181/3-2212/0/18-18, обґрунтувавши відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою обумовлена постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання удосконалення управління у сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" від 07.06.2017 № 413 Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок. До зазначеного переліку не включаються земельні ділянки, які передбачається надати особам, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-4 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Враховуючи відсутність позиції органу місцевого самоврядування з питань надання (передачі) зазначеної земельної ділянки та той факт, що позивачем до заяви не додано копію документа, що підтверджує факт належності до осіб, на яких поширюється дія пунктів 19 і 20 частини першої статті 6, пунктів 11-4 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Відповідач вказує, що відповідно до Стратегії Головне управління може надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до переліків. Також зазначає, що за результатами розгляду клопотання Головне управління проінформувало позивача про те, що на зазначену у клопотанні земельну ділянку Головним управлінням видано наказ від 19.02.2018 №265-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано Тур'є-Пасічанській сільській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок (в тому числі із земель, що розташовані в контурі 1170) для створення громадських пасовищ. З огляду на наведене, відповідач не погоджується з висновком позивача стосовно того, що відмова Головного управління у формі листа від 01.06.2018 за № О-1181/3-2212/0/18-18, яка надана та обґрунтована прийняттям постанови Кабінетом Міністрів України від 07.06.2017 № 413 не ґрунтується на законних підставах чим порушує її право на землю. Крім того, вказує що враховуючи той факт, що земельна ділянка яку бажав отримати у власність позивач та яка зазначена на графічних матеріалах відповідно до поданого клопотання не була включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, які можуть бути передані громадянам у II кварталі 2018 року на території Закарпатської області, Головне управління відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Також, відповідач зазначив, що надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є дискреційним повноваженням відповідача, тому суд не може зобов'язати останнього надати такий дозвіл.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив з мотивів, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Від третьої особи 22 січня 2019 року надійшли пояснення, зі змісту яких вбачається, що остання позовні вимоги не визнає, проти задоволення таких заперечує. Пояснила, що на даний час земельні ділянки площею 2,0 га та 0,12 га контуру 1170 та 1188, на які претендує ОСОБА_3, включені в перелік земельних ділянок для створення громадських пасовищ на території Тур'я-Пасіцької сільської ради відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за №265-сг від 19 лютого 2018 року. Рішенням № 265 двадцять восьмої сесії Тур'я-Пасіцької сільської ради сьомого скликання від 09.11.2018 року затверджено програму створення громадських пасовищ на 2019 - 2020 роки, в якій передбачено кошти для розробки проектної документації, з метою передачі земельних ділянок пасовищ із державної в комунальну власність. Також зазначила, що інтереси громади, які проживають на цій території, вирощують сільськогосподарську продукцію (молоко, м'ясо) мають бути пріоритетними, крім того Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» передбачено внести зміни у статтю 83 Земельного кодексу України і частину 3 викласти в такій редакції: «Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об'єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об'єктів, тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішенням органів виконавчої влади передаються у комунальну власність». На підставі викладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, у своїх поясненнях від 22 січня 2019 року просила розглянути дану справу без участі останньої.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.05.2017 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням, яке було зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Листом відповідача від 26.06.2017 р. за №О-1181/3-4565/6-17 було відмовлено позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які розташовані за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради Перечинського району Закарпатської області.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.01.2018 року у справі № 807/924/17, визнано протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки при розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року та зобов'язано повторно розглянути дане клопотання.

25 червня 2018 року позивач отримав від відповідача лист від 01.06.2018 року за №О-1181/3-2212/0/18-18, в якому зазначено, що йому за наслідками повторного розгляду його клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх.№О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року відмовлено у наданні дозволу.

Приймаючи рішення по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 Земельного кодексу України, земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Порядок набуття права на землю громадянами та юридичними особами регулюється главою 19 Земельного кодексу України.

Так, згідно з нормами ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України регулюється порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У відповідності до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб надані ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Таким чином, для отримання у власність спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства позивач звернувся у законодавчо встановленому порядку до уповноваженого на те органу, а саме відповідача.

Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено порядок розгляду вищезазначених клопотань уповноваженим органом. Так, вказана законодавча норма передбачає, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Крім того, ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначає, що виключною підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд звертає увагу, що відповідач вже повторно відмовляє позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки не з підстав, що передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України і які є виключними.

Відповідач у листі від 01.06.2018 року за № О-1181/3-2212/0/18-8 зазначає причину відмови при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. №О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року, наявність наказу від 19.02.2018 року № 265-сг «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок», яким надано Туря-Пасіцькій сільській раді дозвіл на розроблення проекту землеустрою та також посилається на Постанову Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2018 року «Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними» та внесеними до неї Постановами КМУ змінами (далі-Стратегія).

Також, зокрема у відзиві на позовну заяву відповідач, як на обґрунтування правомірності своїх рішень щодо відмови в наданні дозволів на розробку проекту землеустрою посилається на рішення колегії від 14.10.2014 р., введеного в дію наказом Держземагенства України №328 від 15.10.2014 р., направляти органам місцевого самоврядування за місцем розташування земельної ділянки запити про висловлення їх позиції стосовно можливості надання такого дозволу.

Надаючи оцінку правомірності відмови відповідача з цих мотивів суд зазначає наступне.

Так, дані підзаконні нормативно-правові акти на які посилається відповідач прийняті пізніше поданого позивачем клопотання та не стосуються порядку набуття громадянином землі у межах безоплатної приватизації визначеними ст. 118, 122 ЗК України, згідно якого позивач звернувся до відповідача.

Стратегія не є нормативно правовим актом, який врегульовує порядок надання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадянам, а встановлює план діяльності на певний період.

Приписами ЗК України, а саме ст. 116, 118 визначений чіткий порядок набуття громадянином права на землю. Даний механізм є остаточним.

Будь-які зміни до зазначеного порядку одержання дозволу на розробку проекту землеустрою, передбаченого ЗК України, у зв'язку із затвердженням вказаної Стратегії, не внесені. Цей нормативний акт не регулює питання виділення землі, оскільки таке регулювання чітко передбачено Земельним кодексом України.

Затверджена Стратегія не встановлює нових норм права, а лише вказує на певні можливі напрямки удосконалення управління землями.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Однією з ознак, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є прийняття його вищим представницьким органом державної влади. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України закріплено, що прийняття законів належить до повноважень Верховної Ради України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Суд констатує, що виключна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою встановлена ч. 7 ст. 118 ЗК України. Земельний кодекс України має за своєю правовою природою вищу юридичну силу, у порівнянні з нормами інших підзаконних нормативно-правових актів, тому при прийнятті рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідачу слід керуватися положеннями Земельного кодексу України.

Зазначене відповідає нормам ч. 4 ст. 9 КАС України, якими передбачено, що у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Крім того, згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд констатує, що відповідач надає незаконну перевагу при наданні дозволу на розробку проекту землеустрою Туря-Пасічанській сільській раді, однак слід зауважити, що у чинному законодавстві відсутня заборона щодо надання дозволів на розробку землевпорядної документації одночасно декілька особам на одну земельну ділянку.

Отже, вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №413 від 07.06.2017 р., враховуючи принцип дії норм права в часі, на спірні правовідносини не можуть розповсюджуються на дані правовідносини, оскільки вказана постанова прийнята пізніше, ніж було подано позивачем клопотання від 25.05.2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Відповідачу як учаснику процесу про це відомо та судом було роз'яснено, однак відповідач всупереч нормам ч.7 ст.118 Земельного Кодексу України, ігноруючи виконання Рішення суду по справі №807/924/17 від 18.01.2018 року повторно надає позивачу відмову чим систематично порушує права останнього.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що відповідач при повторному розгляді клопотання позивача від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року протиправно відмовив у наданні позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Тур'є-Пасічаньскої сільської ради, Перечинського району Закарпатської області.

У відповідності до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зокрема, щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам надано повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб. Вказане повноваження кореспондується з положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України, яка встановлює порядок розгляду таких клопотань уповноваженим органом.

Як випливає зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за встановленими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини в справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії", в яких останній зазначив, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції не полягає у підміні органів влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовна вимоги щодо зобов'язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розроблення проекту землеустрою задоволенню не підлягає.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

У відповідності до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з нормами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у відповідності до положень ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У зв'язку з наведеним та враховуючи ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою захисту порушених суб'єктом владних повноважень прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Турє-Пасічанської сільської ради, Перечинського району Закарпатської області з урахуванням висновків суду.

У відповідно до п. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., який необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області .

Керуючись ст. ст. 139, 241, 243, 255, 295, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) в інтересах ОСОБА_3 (АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1) до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (пл. Народна, 4, м. Ужгород, Закарпатська область, 88008, ) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Турє-Пасічанська сільська рада Перечинського району Закарпатської області (вул. Турянська, 33, с. Тур'я Пасіка, Перечинський район, Закарпатська область, ) про оскарження дій суб'єкта владних повноважень, та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області у відмові наданні дозволу при повторному розгляді клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року.

3. Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання від 25.05.2017 року, яке зареєстроване за вх. № О-1181/3/5-17 від 26.05.2017 року з урахуванням висновків суду.

4. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_1) суму судового збору в розмірі 704, 80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.) сплаченого згідно квитанції № 3 від 04.10.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

Суддя Д.В. Іванчулинець