Справа № 0340/1839/18
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3662/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 0340/1839/18 (рішення ухвалене у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Мачульського В.В., повний текст рішення виготовлено 10 жовтня 2018 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1) звернувся до суду з адміністративним позовом до Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області (далі - Камінь-Каширське ОУПФУ), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах та зобов'язати відповідача призначити та виплатити йому пенсію за віком на пільгових умовах згідно із Списком № 1 з 10 січня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що пільговий трудовий стаж він набув, працюючи в період, коли територія м. Луганська перебувала під контролем України і шахти, на яких він працював, утворені і реорганізовані відповідно до законодавства України. Також зазначав, що всі первинні документи, на підставі яких він отримав право на призначення пенсії, були сформовані до окупації цієї території і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти його права на отримання пенсії тільки на тій підставі, що Україна тимчасово не здійснює контроль на цій території, а довідки про пільговий стаж завірені печатками так званої «Луганської Народної Республіки». Тому вважає, що має право на призначення пенсії відповідно до пункту «а» частини першої статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон № 1788-ХІІ).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року позов задоволено повністю. Також вказаним рішенням суд першої інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат, стягнувши за рахунок бюджетних асигнувань Камінь-Каширського ОУПФУ на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що період роботи позивача, який дає йому право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах (періоди роботи з 13 травня 1991 року до 05 травня 2003 у ВП «Шахта імені ХІХ з'їзду КПРС» ДП «Луганськвугілля» та з 09 червня 2003 року до 01 вересня 2004 року у ПАТ «Шахта Білоріченська») підтверджуються лише записами у його трудовій книжці. Проте інших документів, які б підтверджували право на отримання такої пенсії, позивач не надав. Подані позивачем довідки про підтвердження пільгового стажу не мають юридичної сили і не можуть братись до уваги, оскільки відповідно до абзацу 3 статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ (далі - Закон № 2268-VІІІ), діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. Також зазначає, що позивачем не обґрунтовано розміру витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача такі витрати в розмірі 2000,00 грн.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому повністю заперечує вимоги та доводи апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а оскаржене рішення суду першої інстанції законним. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, суд вважає можливим відповідно до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 січня 2018 ОСОБА_1 звернувся до Камінь-Каширського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах згідно з пунктом 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Листом від 06 квітня 2018 року, який позивач отримав 01 серпня 2018 року, Камінь-Каширське ОУПФУ повідомило про відмову у призначенні такої пенсії, посилаючись на відсутність підстав для її призначення, оскільки надані позивачем уточнюючі довідки про пільговий стаж роботи завірені печатками так званої «Луганської Народної Республіки», а тому не мають юридичної сили.

Не погодившись з таким діями та рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції погодився з доводами позивача про те, що ним надано відповідачу всі необхідні документи, що визначають його право на призначення пенсії на пільгових умовах, а тому відмова відповідача у призначенні такої пенсії є протиправною.

Cуд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають, зокрема, особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Аналогічна норма передбачена пунктом «а» статті 13 Закону № 1788-ХІІ.

Як встановлено судом з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1: 13 травня 1991 року позивач був прийнятий на шахту імені ХІХ з'їзду КПРС об'єднання «Луганськвугілля» учнем гірничого робітника підземного з повним робочим днем під землею; в період з 20 травня 1991 року до 28 червня 1991 року направлений на курси гірничого робітника підземного; 28 червня 1991 року йому присвоєно професію гірничого робітника підземного 3 розряду з повним робочим днем під землею; 01 грудня 1994 року був переведений підземним машиністом підземних установок з повним робочим днем під землею; з 04 січня 1995 року строком на 4,5 місяці був направлений на курси підземних електрослюсарів; 27 травня 1995 року йому була присвоєна професія підземного електрослюсаря 3 розряду з повним робочим днем під землею; 01 лютого 1998 року був переведений підземним електрослюсарем 4 розряду з повним робочим днем під землею; 05 травня 2003 року був звільнений з шахти імені ХІХ з'їзду КПРС об'єднання «Луганськвугілля» за власним бажанням; з 09 червня 2003 року до 01 вересня 2004 року працював електрослюсарем 5 розряду з повним робочим днем під землею в шахті «Білоріченська». Слід зазначити, що усі вказані записи у трудовій книжці позивача внесені відповідно до норм чинного законодавства, засвідчені підписом уповноваженої особи та печаткою роботодавця.

Підземні роботи в шахтах, рудниках і копальнях на видобуванні корисних копалин, в геологорозвідці, на дренажних шахтах, на будівництві шахт, рудників, копалень на яких працівники зайняті повний робочий день, зокрема, посади робітників, машиністів, електрослюсарів передбачені розділом І «Гірничі роботи» Списку № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року № 461.

Такі ж посади були передбачені Списками № 1, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 16 січня 2003 року № 36, від 11 березня 1994 року № 162 та постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10, які були чинними у зазначені вище періоди роботи позивача.

Відповідно до пункту 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та статті 48 Кодексу законів про працю України основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики та Мінфіном.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до змісту наведених норм законодавства основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише у разі її відсутності, або відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, зокрема, уточнюючих довідок підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. Надання таких довідок є обов'язковим лише у випадках відсутності певних записів, неправильного, неповного або нечіткого заповнення трудової книжки чи необхідності уточнити умови праці.

Відомостями трудової книжки ОСОБА_1 підтверджено, що його загальний трудовий стаж на день звернення із заявою про призначення пенсії становив 31 рік 07 місяців 13 днів, а стаж роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, 13 років 2 місяці 17 днів, тобто і загальний, і спеціальний трудовий стаж позивача були достатніми для призначення спірної пенсії. Також з трудової книжки можливо достовірно встановити характер виконуваної позивачем роботи, а саме його занятість на підземних роботах.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку про те, що на день подання ОСОБА_1 до Камінь-Каширського ОУПФУ заяви про призначення пенсії за віком на пільгових умовах у позивача були наявні всі умови та підстави для призначення такої пенсії, підтверджені належним чином оформленими документами, передбаченими законодавством.

Водночас, як зазначено вище, відмовляючи позивачу у призначенні спірної пенсії, відповідач посилався на відсутність підстав для зарахування до пільгового стажу періодів його роботи з 13 травня 1991 року до 05 травня 2003 року та з 09 червня 2003 року до 01 вересня 2004 року, оскільки надані позивачем уточнюючі довідки про пільговий стаж роботи завірені печатками так званої «Луганської Народної Республіки», а тому не мають юридичної сили.

Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність таких тверджень відповідача, зважаючи на наступне.

ОСОБА_1 надав довідки про періоди своєї роботи та умови праці у зазначені вище періоди у шахті імені ХІХ з'їзду КПРС та шахті «Білоріченська», а також довідки про зміну юридичного статусу та перейменування цих шахт. Також на підтвердження проведення атестації робочих місць на підприємствах, де він працював у зазнані вище періоди, позивач надав відповідачу: витяг з наказів в.о. директора шахти імені ХІХ з'їзду КПРС від 20 березня 1995 року № 152 та від 26 червня 1998 року № 338, згідно з якими на підставі проведеної атестації робочих місць і професій, посади підземний електрослюсар, машиніст підземних установок і підземний гірничий робітник віднесено до переліку посад, робота на яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1; наказ директора Шахти «Білоріченська» від 15 грудня 2001 року № 591 «Про результати атестації робочих місць за умовами праці», яким підтверджено перелік посад, робота на яких за результатами атестації робочих місць дає право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком № 1, серед яких, зокрема, посада підземний електрослюсар. Всі зазначені документи завірені печатками із найменуванням незаконного самопроголошеного формування - так званої «Луганської Народної Республіки»).

Як правильно зазначив суд першої інстанції, вказана у цих довідках інформація повністю дублює відомості, що містяться в трудовій книжці позивача.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пільговий трудовий стаж позивач набув, працюючи в період, коли територія м. Луганськ знаходилась під контролем Української влади і зазначені підприємства також було утворено та реорганізовано відповідно до законодавства України. А всі первинні документи, на підставі яких позивач отримав право на призначення пенсії, були сформовані до окупації частини Луганської області і не можуть піддаватися сумніву та позбавляти позивача права на отримання пенсії, обрахованої із заробітку, який він отримував на законних підставах, тільки на тій підставі, що Україна тимчасово не здійснює контроль на території, де позивач набув пільговий стаж роботи.

Крім того, відповідно до статей 1, 2 Закону № 2268-VIII тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями.

Правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Згідно з преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VIII (далі - Закону № 1207-VIII) основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Закону № 1207-VII на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 1207-VII у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно із статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Частинами першою-третьою статті 9 Закону № 1207-VII встановлено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

В цьому контексті суд враховує висновок Верховного Суду, викладений, зокрема, у постанові від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), в якій зазначено, що відносно доводів пенсійного органу про те, що довідки, видані на тимчасово окупованій території, не можуть бути взяті до уваги, то, на думку касаційного суду, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН, згідно з якими документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів.

Також Європейський суд з прав людини у рішеннях від 19 грудня 1996 року в справі «Лоізіду проти Туречиини», від 10 травня 2001 року в справі «Кіпр проти Туреччини» та від 23 лютого 2016 року в справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» зазначив, що зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Крім того, суд застосовує до спірних правовідносин норми статей 3, 46 Конституції України, відповідно до яких людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підсумовуючи наведене вище, суд зазначає, що ОСОБА_1 надав відповідачу всі необхідні документи, що визначають його право на призначення пенсії на пільгових умовах.

При цьому, законодавством право особи на отримання пенсії за умови наявності необхідного стажу та досягнення встановленого віку не ставиться в залежність від можливості пенсійного органу здійснити перевірку відомостей на підприємствах, де набутий такий стаж, а також дана обставина не може бути підставою для відмови особі у реалізації гарантованого законом права на пенсійне забезпечення.

Враховуючи наведені вище обставини та норми законодавства, суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірності відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача про те, що позивач не обґрунтував розміру витрат на професійну правничу допомогу, а тому суд першої інстанції безпідставно стягнув на користь позивача такі витрати в розмірі 2000,00 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

ОСОБА_1 просив суд відшкодувати йому витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до норм статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п'ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, відповідно до змісту наведеної статті склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Крім того, згідно з правовою позицією, сформульованою Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 636/2485/16-а, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Також суд касаційної інстанції зазначив, що з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідно надати докази відображення адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи, у Книзі обліку доходів та витрат, затвердженій наказом Міндоходів України від 16 вересня 2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за № 1686/24218.

Позивач на підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі надав суду: копію договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 04 вересня 2018 року № 28/18, укладеного з адвокатом ОСОБА_2; копії додатків № 1 і № 2 до договору - розрахунок вартості наданих послуг і акт наданих послуг з переліком і вартістю фактично наданих послуг та часом, витраченим на їх надання (надання усної консультації, вивчення законодавства і судової практики, складання позовної заяви та подання її до суду); копію квитанції про сплату гонорару за надання правової допомоги від 14 вересня 2018 року в розмірі 2000,00 грн.; копію довідки від 20 березня 2018 року № 003 про взяття адвоката ОСОБА_2 на облік як платника податків, відомості щодо якого не підлягають включення до Єдиного державного реєстру; копію витягу з Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність адвоката ОСОБА_2 за 2018 рік.

Дослідивши та оцінивши описані вище документи, суд вважає, що ними підтверджено факт понесення та фактичний обсяг витрат позивача на правничу допомогу у даній справі, а також обґрунтовано їх розмір з врахуванням складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача.

В свою чергу Камінь-Каширське ОУПФУ не заявляло клопотання про зменшення заявленого позивачем розміру витрат на правничу допомогу, а також не навело будь-яких аргументів та доказів неспівмірності цих витрат.

Отже, оскільки суд ухвалив рішення про задоволення позову ОСОБА_1 в повному обсязі, то правомірно та обґрунтовано присудив позивачу за рахунок бюджетних асигнувань Камінь-Каширського ОУПФУ всі здійснені ним документально підтверджені судові витрати.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Камінь-Каширського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 0340/1839/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, визначених пунктом 2 частини п'ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський