Справа № 826/1546/17
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/1546/17 Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменко В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Тищенко Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» та Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 (м. Київ, дата виготовлення повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И Л А:

Публічне акціонерне товариство «Київсільелектро» звернулось з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, в якому просить суд скасувати:

1) податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким застосовано суму штрафних санкцій за порушення норм про регулювання обігу готівки в розмірі 56 950,80 грн, в його частині щодо застосування штрафних санкцій на суму 56 145,80 грн,

2) податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 68 030,00 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 54 410,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 13 603,00 грн;

3) податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 3 901,00 грн.;

4) податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 44 677,21 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 35 741,77 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 935,44 грн;

5) податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 112 641,73 грн., з якої за податковим зобов'язанням - 90 113,38 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 22 528,35 грн.

Позовні вимоги позивача обґрунтовано тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки визначення податкових зобов'язань і застосування штрафних санкцій було здійснено відповідачем безпідставно.

У відзиві на позовну заяву відповідачем вказано, що оскільки позивачем порушено вимоги чинного законодавства України, тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 позовні вимоги - задоволено частково:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 07.11.2016 № в частині суми 56 145,80 грн;

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 18.01.2017 №312615141 в частині суми 27 391,25 грн (податкове зобов'язання - 21 913,00 грн., штрафна санкція 25% - 5 478,25 грн).

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у місті Києві від 18.01.2017 № в частині суми 81 395,01 грн (податкове зобов'язання - 65 116,01 грн, штрафна санкція 25% - 16 279,00 грн).

В решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, оскільки не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині:

- відмови скасувати податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141, в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 28 278,00 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 23 403,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 4 875,00 грн;

- відмови скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 3 901,00 грн.;

- відмови скасувати податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання на суму 44 677,21 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 35 741,77 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 935,44 грн;

- відмови скасувати повністю податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 112 641,73 грн., з якої за податковим зобов'язанням - 90 113,38 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 22 528,35 грн.

Зокрема, апелянт вказує на те, що податкові повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 та від 07.11.2016 №, винесені у зв'язку з встановленням податковим органом наступних порушень:

1) заниження податкових зобов'язань внаслідок заниження бази оподаткування за операціями оренди житла у 2015 році на суму 15 602,00 грн та у 2016 році на суму 7 801,00 грн;

2) не врахування у серпні 2015 року коригувань кількісних та вартісних показників до податкових накладних виписаних постачальником ДП «Чернігівська механізована колона» ПАТ «Київсільелектро» на суму 21 913,00 грн;

3) безпідставне формування податкового кредиту з ПДВ по податковій накладній №35 від 29.01.2014 складеній ТОВ «Мега Дизайн Плюс», що не зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 12 994,00 грн.

Податкове повідомлення-рішення в частині порушення №2 скасовано судом першої інстанції, а в частині порушення №3 визнано позивачем, у зв'язку із чим, не було предметом оскарження ні в адміністративному, ні в судовому порядку.

Разом з тим, щодо порушення №1 позивачем зазначено, що у перевіряємому періоді останній надавав послуги оренди власних квартир фізичним особам - працівникам товариства, згідно укладених договорів оренди.

При цьому, висновок перевірки про те, що у відносинах оренди житла базою оподаткування є сума амортизаційних відрахувань, а не ціна оренди, є хибним та не підтверджується положеннями Податкового кодексу України.

Відтак, збільшення суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість на суму 23 403,00 грн та застосування 4 875,00 грн штрафних санкцій є безпідставним, тому податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 в цій частині підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, то позивачем вказано, що єдиною підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку чинне законодавство визначає ціну оренди, вказану в договорі оренди.

При цьому, ПАТ «Київсільелектро» та будь-який інший орендар не вправі на власний розсуд змінювати істотні умови договори та зобов'язані їх дотримуватись, тому вказане податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, апелянтом-позивачем зазначено, що у власності останнього перебуває адміністративний корпус загальною площею 929 кв.м. по вул. Льва Толстого, 55-а та адміністративно-побутовий корпус з ремонтно-механічними майстернями по вул. Пухівська, 3 загальною площею 4160 кв.м.

Разом з тим, рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923, яким затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у місті Києві не містить серед переліку об'єктів нерухомості офісних будівель, тобто не встановлює ставку податку на даний вид нерухомості.

Однак, податковим органом при проведенні перевірки безпідставно розділено об'єкт нерухомості «адміністративно-побутовий корпус з ремонтно-механічними майстернями» на два об'єкти - ремонтно-механічну майстерню площею 4 160, 50 кв.м. та адміністративно-побутовий корпус площею 3 796, 40 кв.м.

Крім того, відповідачем безпідставно нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки на площу 929 кв.м. по вул. Льва Толстого, в тому числі на підвальні приміщення, які не мають адміністративного призначення.

При цьому, площа підвальних приміщень становить майже 1/3 частину загальної площі будівлі, тому вказане приміщення не придатне для застосування, окрім для дренажу грунтових вод.

Вказане свідчить про необхідність скасування у повному обсязі податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №.

Відповідач, також не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову постанову, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Зокрема, апелянт-відповідач вказує, що податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № є правомірним, оскільки надходження готівки до каси підприємства 05.08.2014 в сумі 1 334,58 грн, 05.08.2014 в сумі 5 727,92 грн та 17.08.2015 в сумі 4 166,66 грн, всього на суму 11 229,16 грн не підтверджені первинними документами, у вказані дні прибуткові касові ордери належним чином не складались, облік готівки у встановленому порядку в касовій книзі не проводився. При цьому, ліміт залишку готівки в касі позивача не встановлювався, тобто становив 0,00 грн.

Крім того, 11.03.2016 з каси підприємства видано готівкові кошти в сумі 402,50 грн на підставі видаткового касового ордеру №10, до якого додану платіжну відомість №4, в яких видача готівки не підтверджена підписом одержувача, що свідчить про порушення касової дисципліни - перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі касі підприємства.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, то відповідачем зазначено, що у відповідності до договору оренди земельної ділянки від 07.09.2005 та договору оренди від 18.08.2005 річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 1,5 % від її нормативно-грошової оцінки. Однак, згідно пп. 288.5.1. п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, однак річна сума платежу не може бути меншою ніж 3 % нормативної грошової оцінки. То ж виходячи із принципу пріорітетності норм ПКУ, вказане податкове повідомлення-рішення є правомірним.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141, то відповідач вказує, що базою оподаткування при постачанні послуг є договірна ціна, яка не може бути нижчої її собівартості, а собівартість складається з поточних витрат, прямо пов'язаних з виробництвом такої послуги. Тобто, собівартість послуги оренди включає в себе прямі матеріальні витрати - амортизаційні відрахування та є базою оподаткування при постачанні послуг оренди по здачі власного нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивачем зазначено, що оскільки відповідач застосував до позивача відповідальність за не оприбуткування (неповне/або несвоєчасне оприбуткування) у касах готівки, а не за порушення порядку її оприбуткування, оскільки бухгалтерами всі касові операції виконувались від імені товариства та фіксація готівки у касових ордерах відбулась на повну суму, що відображено у касовій книзі, тому податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, то позивач вказує, що відповідач жодним чином не обґрунтовує підстави для залишення в силі такого рішення.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 позивач зазначає про те, що апеляційна скарга податкового органу не містить доводів та обґрунтувань щодо правильності коригувань кількісних і вартісних показників до податкових накладних, виписаних постачальником ДП «Чернігівська механізована колона» у серпні 2015 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідачем повідомлено, що податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 № є правомірним, оскільки позивачем безпідставно не подано податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015 рік та 2016 рік.

Крім того, зазначено, що оскільки собівартість послуги оренди включає в себе прямі матеріальні витрати - амортизаційні відрахування та є базою оподаткування при постачанні послуг оренди по здачі власного нерухомого майна, тому податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 скасуванню не підлягає.

Також, податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № винесено податковим органом правомірно, так як річна сума платжу, що підлягає перерахуванню не може бути меншою ніж 3 відсотки нормативної грошової оцінки, не зважаючи на те, що розмір орендної плати не менший за цей показник.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині.

Згідно з ст. 317 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Як свідчать матеріали справи, у період з 22.08.2016 по 12.10.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 30.06.2016, за результатами якої складено Акт від 20.10.2016 №326/26-15-1401-03/00132457, в якому встановлено наступні порушення, вчинені позивачем, зокрема (з урахуванням відповіді про розгляд заперечень до Акта перевірки від 02.11.2016 №23307/10/26-15-14-01-03 та враховуючи предмет позову):

1) п. 188.1 ст. 188, пп. 192.1.1 п. 192.1 ст. 192 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 64 490,00 грн. та занижено від'ємне значення на суму 3 901,00 грн.;

2) пп. 266.1.1. п. 266.1, пп. 266.3.1 п. 266.3, пп. 266.5.1 п. 266.5, пп. 266.6.1 п. 266.6, пп. 266.7.5 п. 266.7, пп. 266.9.1 п. 266.9, пп. «б» 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України, в результаті чого не подано річну податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2015-2016 рік до контролюючого органу за місцезнаходженням об'єкта оподаткування та заниження зобов'язання по сплаті бюджету податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015-2016 рік на загальну суму 90 113,38 грн;

3) ст. 286, п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податкового зобов'язання в період, що перевірявся, у поданій звітності до ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві по орендній платі за землю в сумі 35 741,77 грн;

4) п. 2.6, п. 3.5, п. 7.24 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637 з наступними змінами та доповненнями, в період, що перевірявся, не підтвердження первинними документами надходження готівки до каси підприємства та перевищення встановленого ліміту готівки в касі підприємства (а.с. 18-73).

На підставі Акта перевірки від 20.10.2016 №326/26-15-1401-03/00132457, відповіді на заперечення від 02.11.2016 №23307/10/26-15-14-01-03 та рішення за ДФС України за результатами адміністративного оскарження від 16.01.2017 №622/99-99-11-01-01-25 відповідачем винесено наступні податкові повідомлення-рішення, зокрема (з урахуванням предмета позову):

1) від 07.11.2016 №, яким занижено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 3 901,00 грн (а.с. 106);

2) від 07.11.2016 №, яким застосовано суму штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 56 950,80 грн (а.с. 107);

3) від 07.11.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: орендна плата з юридичних осіб на загальну суму 44 677,21 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 35 741,77 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 935,44 грн (а.с. 108);

4) від 18.01.2017 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 112 641,73 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 90 113,38 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 22 528,35 грн (а.с. 110);

5) від 18.01.2017 №312615141, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 68 030,00 грн., з якої за податковим зобов'язанням - 54 410,00 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 13 603,00 грн (а.с. 111).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач застосував до позивача відповідальність за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки, а не за порушення порядку її оприбуткування, тому податкове повідомлення - рішення від 07.11.2016 № в частині суми штрафної санкції в розмірі 56 145,80 грн (11 229,16 грн * 5) підлягає скасуванню.

Крім того, оскільки відповідачу було відомо, що позивач зменшив податковий кредит з ПДВ за 2015 рік на суму 21 913,00 грн, тому повторне нарахування відповідачем Товариству суми ПДВ у розмірі 21 913,00 грн за серпень 2015 року є безпідставним та протиправним, у зв'язку із чим податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 підлягає скасуванню в частині 27 391,25 грн (податкове зобов'язання - 21 913,00 грн., штрафна санкція 25% - 5 478,25 грн).

Разом з тим, оскільки позивачем занижено податкові зобов'язання з ПДВ внаслідок заниження бази оподаткування за операціями оренди житла у 2015 - 2016 роках, тому податкове повідомлення - рішення від 07.11.2016 № є правомірним та скасуванню не підлягає.

Також, у зв'язку із тим, що умови договорів не можуть суперечити вимогам чинного законодавства, незважаючи на наявність змін в укладених договорах оренди, тому ПАТ «Київсільелектро» занижено зобов'язання по орендній платі за землю в період, що перевірявся, в розмірі 35 741,71 грн, що свідчить про правомірність податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №.

При цьому, оскільки рішення Київської міської ради №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629», яким встановлено в місті Києві новий податок на майно - податок на майно, відмінне від земельної ділянки прийнято лише 28.01.2015, тому вказаний вид податку не міг бути застосований в 2015 році, тому контролюючим органом неправомірно покладено на позивача обов'язок зі сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 57 555,37 грн.

Крім того, оскільки відповідач правомірно та у відповідності до положень податкового законодавства розрахував податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік, який складає 65 116,01 грн, тому податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 № підлягає скасуванню в частині 81 395,01 грн (податкового зобов'язання - 65 116,01 грн, штрафної санкції 25% - 16 279,00 грн).

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким застосовано суму штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм обігу готівки та застосування реєстраторів в розмірі 56 950,80 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою регулювався Положенням про ведення касових операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 13.01.2005 за №40/10320 (далі - Положення №637) (чинного на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 1.2 Положення №637 оприбуткуванням готівки є проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Згідно п.2.6 Положення №637 уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Пунктом 3.3 Положення №637 передбачено, що приймання готівки в касі проводиться за прибутковими касовими ордерами, підписаними головним бухгалтером або особою, уповноваженою керівником підприємства.

Згідно з пункту 3.5 Положення №637 у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

У відповідності до п. 7.24 Положення №637 у разі виявлення під час перевірок видаткових касових ордерів або видаткових відомостей, у яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача (абзац другий пункту 3.5 цього Положення), сума готівки за такими видатковими документами додається до залишку готівки в касі виключно в день, у якому оформлено зазначені видаткові документи, і надалі зазначена сума не береться для розрахунку понадлімітних залишків готівки.

Статтею 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 № 436/95 (далі - Указ №436/95) встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу.

Згідно з абзацом 3 пункту 1 Указу №436/95 за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки передбачений штраф - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 Указу №436/95 за перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касах визначено штраф у двократному розмірі сум виявленої понадлімітної готівки за кожний день.

Таким чином, фінансові санкції, передбачені даною нормою, можуть застосовуватися лише у разі не оприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки.

Відтак, суб'єкти господарювання, мають своєчасно та в повній мірі оприбутковувати усю готівку, що надходить до кас та не перевищувати лімітів залишку готівки в касах.

Як свідчать матеріали справи, під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено надходження готівки до каси позивача 05.08.2014 в сумі 1 334,58 грн, 05.08.2014 в сумі 5 727,92 грн та 17.08.2015 в сумі 4 166,66 грн 66 коп., не підтвердженні первинними документами, а саме: в зазначені вище дні одержання готівки до каси підприємства прибуткові касові ордери належним чином не складалися, облік готівки у встановленому порядку в касовій книзі не проводився. Загальна сума не оприбуткованої готівки склала 11 229,16 грн (а.с. 70-71).

При перевірці прибуткових касових ордерів від 05.08.2014 №16 на суму 1 334,58 грн та від 05.08.2014 №17 на суму 5727,92 грн встановлено, що операції з надходжень готівки до каси підприємства проводила заступник головного бухгалтера (касир) Михалицька Л.М., яка з 04.08.2014 по 04.09.2014 перебувала у відпустці.

Крім того, при перевірці прибуткового касову ордеру від 17.08.2015 №18 на суму 4 166,66 грн встановлено, що операції з надходжень готівки до каси підприємства проводила бухгалтер (касир) Соколенко В.І., яка з 17.08.2015 по 31.08.2015 перебувала у відпустці.

Тобто, перевіркою встановлено, що фактично оприбуткування готівки було здійснено особами, які на підставі наказів ПАТ «Київсільелектро» перебували у відпустці.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11.12.2012 (справа 21-400а12) у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням розрахункової книги оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО (даних розрахункової книги) та відображення на їх підставі готівки у книзі обліку розрахункових операцій. Невиконання будь-якої з цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлена відповідальність.

Однак, в акті перевірки не наведено фактів невиконання позивачем будь-якої з цих дій: факту не проведення коштів через РРО та не відображення такої готівки у книзі ОРО.

Колегія суддів звертає увагу, що перебування посадових осіб товариства у відпустці не свідчить про порушення позивачем процедури оприбуткування готівки у касах, оскільки дані особи є співробітниками ПАТ «Київсільелектро», які належним чином виконували свої обов'язки щодо відображення на їх підставі готівки у книзі обліку розрахункових операцій. Сам по собі факт перебування працівника у відпустці не виключає можливості виконання ним своїх посадових обов'язків у разі наявності такої потреби. Доказів того, що вказані працівники у відповідні дати не могли бути присутніми в касових приміщеннях Товариства та оіформити касові ордери відповідачем не надано та в ході перевірки взагалі не дослідджено.

Відтак, відповідач помилково застосував до позивача відповідальність за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) у касах готівки, що свідчить про неправомірність визначення позивачу штрафної санкції в розмірі 56 145,80 грн (11 229,16 грн х 5).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час проведення перевірки встановлено, що ліміт залишку готівки в касі підприємства не встановлювався, тобто становив 0,00 грн.

Разом із тим, 11.03.2016 з каси підприємства ОСОБА_5 видано готівкові кошти у сумі 402,50 грн на підставі видатного касового ордеру №10 та платіжної відомості №4 в яких видача готівки не підтверджена підписом одержувача, що призвело до перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі підприємства на кінець робочого дня на вказану суму (а.с. 71).

Однак, позивач податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, в частині визначення штрафу у сумі 805,00 грн (402,50 грн х 2) за перевищення ліміту залишку готівки не оскаржує та не заперечує факт наявності даних порушень, тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність нарахування штрафу в цій частині позивачу.

Отже, податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № є протиправним та підлягає скасуванню в частині суми штрафної санкції в розмірі 56 145,80 грн (11 229,16 грн х 5).

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 68 030,00 грн., з якої за податковим зобов'язанням - 54 410,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 13 603,00 грн, слід звернути увагу на наступні обставини справи.

Як свідчать матеріали справи, під час проведення перевірки податковим органом встановлено заниження позивачем податкових зобов'язань внаслідок: заниження бази оподаткування за операціями оренди житла у 2015 році на суму 15 602,00 грн та у 2016 році на суму 7 801,00 грн, всього відхилення суми ПДВ становило 23 403,00 грн (а.с. 43); не врахування позивачем у серпні 2015 року коригувань кількісних і вартісних показників до податкових накладних, виписаних постачальником ДП «Чернігівська механізована колона» на суму 21 913,00 грн (а.с. 52).

Так, ПАТ «Київсільелектро» надавало послуги оренди власних основних засобів (квартир) для фізичних осіб, при цьому в бухгалтерському обліку суми наданих послуг оренди відображено за кредитом субрахунку 713 «Дохід від операційної оренди» на загальну суму 37 200,00 грн, в т.ч. ПДВ - 6 200,00 грн.

Відповідно до наданих до перевірки обігово-сальдових відомостей по субрахунку 311 «Знос основних засобів» встановлено, що ПАТ «Київсільелектро» здійснювало нарахування амортизації основних засобів (квартир) за період з 01.01.2014 по 30.06.2016 в загальній сумі 161 015,00 грн.

Тобто, різниця між отриманим доходом ПАТ «Київсільелектро» за надання в оренду власних основних засобів (квартир) та нарахованими сумами амортизаційних відрахувань основних засобів (квартир) склала у загальній сумі 167 417,00 грн. (207 618,00 грн. - 40 197,00 грн) (а.с. 43).

На думку контролюючого органу, базою оподаткування ПДВ при постачанні послуг є договірна ціна, яка не може бути нижче її собівартості, а собівартість складається з поточних витрат, прямо пов'язаних з виробництвом такої послуги. Тобто, собівартість послуги оренди включає в себе прямі нематеріальні витрати - амортизаційні відрахування та є базою оподаткування при постачанні послуг оренди по здачі власного нерухомого майна.

Однак, позивач вважає, що висновок податкового органу про те, що у відносинах оренди житла базою оподаткування є сума амортизаційних відрахувань, а не ціна оренди, є помилковим, оскільки амортизаційні відрахування даних основних засобів не проводяться по податковому обліку, амортизація вказаних квартир проводиться виключно по бухгалтерському обліку.

Також позивач вказує, що на підставі амортизації, яка проводиться виключено по бухгалтерському обліку, фінансовий результат товариства для оподаткування не зменшується.

Згідно з ст. 180 ПК України платником податку є: 1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; 3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України.

У відповідності до ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів (супутніх послуг) на митну територію України в митному режимі імпорту або реімпорту (далі - імпорт); г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); ґ) з метою оподаткування цим податком до експорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг), які перебувають у вільному обігу на території України, д) з метою оподаткування цим податком до імпорту також прирівнюється постачання товарів (супутніх послуг) з-під митного режиму магазину безмитної торгівлі, митного складу або спеціальної митної зони, створених згідно з положеннями глав 35 - 37 Митного кодексу України, для їх подальшого вільного обігу на території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Водночас, підпунктом 196.1.2 п. 196.1 ст. 196 ПК України встановлено, що передача майна у лізинг (оренду), крім передачі у фінансовий лізинг, не є об'єктом оподаткування ПДВ.

Однак, пп. 14.1.203 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу встановлено, що операція з надання права на користування товарами за договорами оперативного лізингу (оренди) у податковому обліку належить до операцій з продажу послуг.

Згідно абз. «а» п. 193.1 ст. 193 ПК України ставки податку встановлюються від бази оподаткування, зокрема, в розмірі 20%.

Порядок визначення бази оподаткування в разі постачання товарів/послуг наведено у ст. 188 ПК України, згідно якої база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни).

Отже, базою оподаткування є договірна вартість орендної послуги, але не нижче ціни придбання таких послуг, тобто не нижче собівартості.

Відповідно до п. 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку (далі - П(С)БО) 16 «Витрати» - собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат. До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Згідно п. 14 П(С)БО) 16 «Витрати» до складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема відрахування на соціальні заходи, плата за оренду земельних і майнових паїв, амортизація, втрати від браку, які складаються з вартості остаточно забракованої з технологічних причин продукції (виробів, вузлів, напівфабрикатів), зменшеної на її справедливу вартість, та витрат на виправлення такого технічно неминучого браку.

Враховуючи вище викладене, собівартість складається з витрат, які включають в себе амортизаційні відрахування.

Відтак, позивачем занижено базу оподаткування за операціями оренди житла у 2015 році на суму 15 602,00 грн та у 2016 році на суму 7 801,00 грн.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Київсільелектро» у серпні 2015 року не враховано у складі податкової декларації розрахунки від 19.08.2015 №2, №3, №4 коригувань кількісних і вартісних показників до податкової накладної №1 від 04.09.2014, №9 від 11.09.2014, №15 від 15.10.2014, виписаних постачальником - ДП «Чернігівська механізована колона» ПАТ «Київсільелектро» на суму (-) 21 913 грн на підставі зміни вартісних і кількісних показників (а.с. 52).

При цьому, позивач не заперечує, що у складі податкової декларації з ПДВ за серпень 2015 року, Товариством не було здійснено зменшення суми податкового кредиту, однак у наступному податковому періоді вказані помилки було самостійно виправлені.

Згідно п. 192.1 ст. 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка видана їх отримувачу - платнику податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних: постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації.

Відповідно до 192.1.1 п. 192.1 ст. 192 ПК України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов'язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв'язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов'язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

Результат перерахунку податкових зобов'язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (п. 192.3 ст. 192 ПК України).

Отже, у разі реєстрації постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної згідно якого постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов'язань за результатами податкового періоду, то отримувач повинен подати податкову декларацію та зменшити суму податкового кредиту.

Відповідно до п. 50.1 ст. 50 ПК України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначенихстаттею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Як свідчать матеріали справи, ПАТ «Київсільелектро» зменшило податковий кредит згідно поданого до ДФС України розрахунку коригувань кількісних і вартісних показників (Додаток 1) до Уточнюючого розрахунку податкових зобов'язань з ПДВ від 29.10.2015 № у зв'язку з виправленням самостійно виявлених помилок за звітний (податковий) період, за який виправляються помилки - серпень 2015 року на суму ПДВ (-) 21 913,00 грн (а.с. 147-157).

Відтак, оскільки у жовтні 2015 року позивач самостійно зменшив власний податковий кредит на суму 21 913,00 грн, тому відповідачем при проведенні перевірки безпідставно повторно нараховано Товариству суми ПДВ у розмірі 21 913,00 грн за серпень 2015 року.

У зв'язку із викладеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 №312615141 підлягає скасуванню лише в частині 27 391,25 грн (податкове зобов'язання - 21 913,00 грн, штрафна санкція 25% - 5478,25 грн).

Щодо податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, про заниження розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість в сумі 3 901,00 грн, то з Акту перевірки вбачається, що воно прийнято податковим органом у зв'язку з встановленим у ході перевірки завищення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість згідно податкової декларації № від 20.07.2016 за червень 2016 року.

Однак, вказані висновки податкового органу позивачем ні суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції спростовано не було у відповідності до статті частини першої статті 77 КАС України, тому податкове повідомлення-рішення від 07.11.2016 № не підлягає скасуванню.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем: орендна плата з юридичних осіб на загальну суму 44 677,21 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 35 741,77 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 8 935,44 грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пп.14.1.34 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України власники земельних ділянок - це юридичні та фізичні особи (резиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно.

Відповідно до пп.14.1.73 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України землекористувачами є юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Підпунктом 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України встановлено обов'язок платника податків подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За змістом пп.270.1.1 п. 270.1 ст.270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

За правилами пунктів 288.1, 288.3, 288.4 ст. 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Відповідно до підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, (в редакції, на момент подачі податкової декларації за 2014 рік) не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу Українивикладено в такій редакції: розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Таким чином, річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати. При цьому, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки, незалежно від того, чи співпадає її розмір із визначеним у договорі.

Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 ПК України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу, враховуючи при цьому положення частини першої статті 58 Конституції України, згідно якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, з набранням чинності Податкового кодексу України, тобто з 01 січня 2011 року, мінімальний розмір річної орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності та грошову оцінку яких встановлено, становить 3% від їх грошової оцінки.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 818/3334/14 (№К/9901/7213/18).

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору оренди земельної ділянки від 18.08.2005 №72-6-00307 позивач приймає в оренду земельну ділянку площею 0,1776 га за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 59-а, річна орендна плата встановлюється у розмірі 1,5% від її нормативної грошової оцінки (а.с. 67-68).

У відповідності до Витягу з технічної документації 3Ю-34607/2012 про нормативно грошову оцінку земельнї ділянки №21 від 26.01.2012 нормативно грошова оцінка складає 2 382 782,75 грн.

Однак, в податковій декларації № від 10.02.2014 по орендній платі за 2014 рік, яка подавалась ПАТ «Київсільелектро» задекларовано суму по орендній платі за землю в розмірі 35 741,71 грн, в той час, як за даними перевірки орендна плата повинна становить 71 483,48 грн (2 382 782,75 грн х 3%), тобто сума відхилення, (заниження) складає 35 741,77 грн.

Вказане свідчить про те, що позивач не перерахував величину орендної плати з урахуванням зазначеної норми Податкового кодексу України та сплачував орендну плату за укладеним раніше договором оренди землі державної та комунальної власності в меншому розмірі, ніж це установлено підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Посилання апелянта-позивача на те, що лише з 10.02.2015 погоджено з орендодавцем підвищення ставки з 1,5% до 3% за договором оренди від 18.08.2005 №72-6-00307, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки незалежно від внесення/невнесення змін у договір позивач повинен сплачувати річну орендну плату за земельну ділянку у розмірі 3% від її грошової оцінки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що ПАТ «Київсільелектро» занижено зобов'язання по орендній платі за землю в період, що перевірявся, в розмірі 35 741,71 грн., що свідчить про правомірність податкового повідомлення-рішення від 07.11.2016 №.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 №, яким визначено суму грошового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на загальну суму 112 641,73 грн, з якої за податковим зобов'язанням - 90 113,38 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 22 528,35 грн, колегія суддів звертає увагу на наступні обставини справи.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Київсільелектро» є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки:

1) у власності підприємства перебуває нежитловий будинок - адміністративний, загальною площею 929 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Льва Толстого, 55-А (наказ КМДА від 05.03.2002 №109-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна»);

2) у власності підприємства перебуває майновий комплекс загальною площею 6081 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Пухівська, 3, до складу якого входять: цех металоконструкцій, трансформаторна підстанція, автомобільна заправка, ремонтно-механічна майстерня та адміністративно-побутовий комплекс, площа адміністративно-побутового комплексу, згідно акту оцінки становить 3796,4 кв.м. (наказ КМДА від 18.09.2002 №719-В «Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна») (а.с. 62).

За результатами перевірки встановлено, що підприємством не подано податкову декларацію з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік у розмірі 57 555,37 грн та 2016 рік у сумі 65 116,01 грн (а.с. 62).

У відповідності до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», від 28.12.2014 № 71-VIII, який набув чинності з 01 січня 2015 року, статтю 265 ПК України викладено у новій редакції, якою передбачено сплату податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, як різновид податку на майно.

Згідно підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України (в редакції, чинній з 01.01.2015) податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є складовим елементом податку на майно, який в силу приписів підпункту 10.1.1 пункту 10.1 статті 10 цього Кодексу належить до місцевих податків.

Відповідно до пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. п. 266.2. ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно підпункту 266.3.1. пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

У відповідності до пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Згідно пп. 266.7.5 п. п. 266.5 ст. 266 ПК України платники податку - юридичні особи самостійно обчислюють суму податку станом на 1 січня звітного року і до 20 лютого цього ж року подають контролюючому органу за місцезнаходженням об'єкта/об'єктів оподаткування декларацію за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками поквартально.

За правилами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України (в редакції станом на 01 січня 2015 року) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ( в редакції станом на 01 січня 2016 року) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Колегія суддів звертає увагу, що податковим органом не було враховано те, що податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

У відповідності до п. 8.1 та п. 8.3 ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Відповідно до п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 частини першої ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Так, пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів, відповідно до Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 10.3 статті 10 Податкового кодексу України (в редакції, яка діє з 01.01.2015) місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки).

Відповідно до п.п. 12.1.2 п. 12.1 ст.12 ПК України Верховна Рада України встановлює на території України загальнодержавні податки та збори і визначає перелік місцевих податків та зборів, установлення яких належить до компетенції сільських, селищних та міських рад.

Пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно п. 12.3.3 статті 12 ПК України копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених вище норм вбачається, що встановлення податку на майно, зокрема, в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить виключно до повноважень сільських, селищних та міських рад, які здійснюють їх у порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Положеннями пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (пункт 12.5статті 12 Податкового кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до п. 4.1.9 п. 4.1 ст. 4 ПК України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 рік - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Відповідно до частини третьої статті 27 Бюджетного кодексу України закони України, які впливають на показники бюджету і приймаються після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного року, що настає за плановим.

Отже, зміни до будь-яких елементів податків і зборів не можуть вноситись пізніше, ніж за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватись протягом бюджетного року.

Таким чином, рішення Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не підлягає застосуванню впродовж 2015 року.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 по справі №826/6164/17.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність сплати позивачем податку на майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 57 555,37 грн.

Щодо не подання податкової декларації з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік у сумі 65 116,01 грн, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 5.1 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.01.2015 №58/923 «Про внесення змін до рішення Київської міської ради від 23 червня 2011 року №242/5629» (далі - Положення №58/923) ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються у відсотках до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно п. 5.3 Положення №58/923 ставка податку для типу об'єктів нежитлової нерухомості: інші, для усіх місць розташування (зональності) встановлюються у розмірі 1,00.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 1378 гривень.

Отже, ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості, в даному випадку, становила 13,78 грн.

Як свідчать матеріали справи, відповідач, розраховуючи вказаний податок за 2016 рік, використав загальну площу нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача, визначену в наказі КМДА від 05.03.2002 №109-В (929 кв.м.) та в наказі КМДА від 18.09.2002 №719-В (3796,4 кв.м.), яка загалом становила 4725,4 кв.м. (а.с. 63).

Однак, на думку позивача, податковий орган протиправно розділив приміщення «адміністративно-побутовий корпус та ремонтно-механічні майстерні» загальною площею 4160,5 кв.м. на 2 (два) об'єкта, оскільки вказане приміщення є однією будівлею і має виробниче призначення.

Згідно з абз. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Аналогічні положення закріплено у п. 2.2. Положення №58/923.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який, у свою чергу, включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення промислового підприємства в чинному на час виникнення спірних правовідносин законодавстві відсутнє.

Водночас, відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.10.2010 № 457, економічною діяльністю є процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Процесом промислового виробництва, в свою чергу, є процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

За таких обставин, застосування для цілей оподаткування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) можливе щодо будівель промисловості, які перебувають у власності промислових підприємств.

При цьому визначення приналежності будівлі (споруди) до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.11.2018 (справа №820/417/17).

Як свідчать матеріали справи, у відповідності до свідоцтва про право власності серії МК №01005434 адміністративно-побутовий корпус та ремонтно-механічні майстерні (літера Д) мають загальну площу 4160,5 кв.м. (а.с. 159-160).

Однак, відповідачем не надано жодних доказів про те, що адміністративно-побутовий корпус та ремонтно-механічні майстерні не відносяться до виробничих приміщень та не є будівлями промисловості.

Крім того, податковий орган безпідставно виокремив з єдиного об'єкту - «літера Д» адміністративно-побутовий корпус та відніс площу 3796,4 кв.м. до площі нерухомого майна, яке перебуває у власності позивача, що підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно.

Також, з матеріалів справи, що у власності перебуває нежитловий будинок - загальною площею 929 кв.м., розташований за адресою: м. Київ, вул. Льва Толстого, 55-А.

Як зазначає позивач, останній сплачує орендну плату за 1 та 2 поверхи такої будівлі.

Однак, відповідач нарахував суму податку нерухоме майно на загальну площу будівлі 929 кв.м., включно з підвальними приміщеннями, які складать третину всієї площі та мають лише допоміжне технічне призначення - дренаж грунтових вод, які не придатні для іншого застосування.

Жодних доказів про те, що будівля за адресою: м. Київ, вул. Льва Толстого, 55-А не відноситься до виробничих приміщень та загальна її площа підпадає під об'єкт оподаткування вказаним податком відповідачем надано не було та у суді не доведено.

На підставі вищевикладеного вбачається, що відповідач неправомірно та не у відповідності до положень податкового законодавства розрахував податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік (за 6 місяців перевіряємого періоду за 2016 рік), який складає 32 558,01 грн (4725,4х13,78/6).

Відтак, податкове повідомлення-рішення від 18.01.2017 № підлягає скасуванню у повному обсязі на загальну суму 112 641,73 (сто дванадцять тисяч шістсот сорок одна) гривень (податкове зобов'язання - 90 113,38 (дев'яносто тисяч сто тринадцять) гривень, штрафна санкція 25% - 22 528,35 (двадцять дві тисячі п'ятсот двадцять вісім) гривень.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.01.2017 № в частині суми 81 395,01 грн (податкове зобов'язання - 65 116,01 грн, штрафна санкція 25% - 16 279,00 грн).

Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Київсільелектро» та Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2018 скасувати в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 18.01.2017 в частині суми 81 395 (вісімдесят одна тисяча триста дев'яносто п'ять) грн 01 (одна) копійки (податкове зобов'язання - 65 116 (шістдесят п'ять тисяч сто шістнадцять) грн 01 (одна) коп., штрафна санкція 25% - 16 279 (шістнадцять тисяч двісті сімдесят дев'ять) грн).

У цій частині прийняти нову постанову, якою визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 18.01.2017 у повному обсязі на загальну суму 112641,73 (сто дванадцять тисяч шістсот сорок одна) гривень (податкове зобов'язання - 90 113,38 (дев'яносто тисяч сто тринадцять) гривень, штрафна санкція 25% - 22 528,35 (двадцять дві тисячі п'ятсот двадцять вісім) гривень.

В решті - рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 11.02.2019.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна