Справа № 360/4462/18
Суддя: Т.І. Чернявська
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

13 лютого 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4462/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Чернявська Т.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 09 січня 2019 року (арк. спр. 55-56) просить:

- визнати неправомірною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо нездійснення перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2018 року на підставі довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 із застосуванням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року у розмірі 90 % від суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, відповідно до довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 із застосуванням в якості розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн починаючи з 01 січня 2018 року та виплатити заборгованість, що утворилась за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року;

- визнати неправомірною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року на підставі довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018;

- зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області виплатити ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року, яке складається з різниці між нарахованим на підставі довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 і фактично виплаченим розміром довічного грошового утримання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є суддею у відставці і здобув право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (пенсії за віком), про що свідчить пенсійне посвідчення за № НОМЕР_1. З 15 грудня 2016 року позивач перебуває на обліку та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області.

Відповідно до Закону України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав», який набрав чинності 21 липня 2018 року, з 01 січня 2018 року посадовий оклад діючих суддів встановлено, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, - 1762,00 гривні та відповідно зроблено перерахунок суддівської винагороди з 01 січня 2018 року.

08 серпня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 01 січня 2018 року відповідно до довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці. Втім, відповідачем перерахунок з 01 січня 2018 року не проведено, а щомісячне довічне грошове утримання у новому розмірі позивачу нараховано лише з 01 жовтня 2018 року.

Для з'ясування причини не проведення перерахунку з 01 січня 2018 року на адресу відповідача направлено адвокатський запит від 12 грудня 2018 року № 505/04. Згідно з листом-відповіддю управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 14 грудня 2018 року за № 667/Ш-5 перерахунок щомісячного грошового утримання позивачу проведено з 01 серпня 2018 року на підставі розпорядження управління від 07 вересня 2018 року з посиланням на пункт 4 розділу ІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, і Закон України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав», а також на частину першу статті 58 Конституції України. Виплата щомісячного грошового утримання позивача з урахуванням перерахунку нарахована на основну відомість жовтня 2018 року та перерахована на поточний рахунок, відкритий в «Ощадбанку».

Разом з тим відповідач, посилаючись на вищезазначене, зазначив, що на цей час Пенсійним фондом України фінансується поточна виплата пенсії, розмір підвищення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за серпень-вересень 2018 року нараховано та буде виплачено при відповідному фінансуванні Пенсійним фондом України.

Окрім того, позивач зазначив, що відповідно до довідки управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 12 грудня 2018 року № 349 та витягу з транзакцій «Ощадбанка» за серпень-вересень 2018 року вбачається, що щомісячне довічне грошове утримання в сумі 29654,46 грн за кожен місяць позивачу нараховане, але фактично виплачено у розмірі 26928,00 грн за кожен місяць. Отже, за період серпень-вересень 2018 року позивач недоотримав щомісячне довічне грошове утримання в сумі 2726,46 грн за кожен місяць, а всього в сумі 5452,92 грн.

З посиланням на норми статті 43, 46, 58, 92, 113, 116, 117 Конституції України, Розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав», статтю 116 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», положення Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку та невиплати щомісячного довічного грошового утримання з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року, невиплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року з урахуванням перерахунку такою, що порушує його права та законні інтереси, а тому є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області позов не визнало, про що через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) 28 січня 2019 року за вхідним реєстраційним № 4953/2019 подало відзив на позовну заяву від 25 січня 2019 року № 1445/07-20, в якому у задоволенні позовних вимог просить відмовити (арк. спр. 62-64).

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначив, що з 15 грудня 2016 року позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 % від суддівської винагороди.

08 серпня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді, додавши довідку апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

На підставі даної довідки відповідачем перераховано щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 01 серпня 2018 року, що підтверджується розпорядженням від 13 вересня 2018 року № 846861.

Відповідач зазначає, що правові підстави для здійснення перерахунку позивачу з 01 січня 2018 року відсутні, оскільки відповідно до частини четвертої статті 142 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Згідно із пунктом 4 розділу ІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, перерахунок щомісячного довічного утримання проводиться з 01 числа місяця, наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

Законом від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав» внесено зміни до законів України в частині застосування для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року, як розрахункової величини.

Частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тому, резюмує відповідач, проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці має здійснюватися з 01 серпня 2018 року. Зазначена позиція узгоджується з позицією Міністерства соціальної політики України, викладеною у листі від 23 серпня 2018 року № 32/0/19с-18, яким була надана відповідь на лист Пенсійного фонду України від 02 серпня 2018 року № 25413/02-10. Крім того, навіть у разі набрання чинності Законом України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав» з 01 січня 2018 року, перерахунок мав би робитись з 01 лютого 2018 року, тобто з наступного за місяцем, у якому змінилися розміри складових суддівської винагороди, як того вимагають норми Порядку.

Доплата за серпень-вересень 2018 року в сумі 5452,92 грн, яка утворилась внаслідок перерахунку на підставі довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018, нарахована та не виплачена у зв'язку з тим, що відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На сьогодні вказаний порядок не прийнятий.

Щодо вимоги про зобов'язання здійснити виплату заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідач зазначив таке.

Пунктом 1 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 662), визначено механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об'єднаними управліннями (далі - органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках.

Відповідно до пункту 3 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 662), виплата і доставка пенсій та грошової допомоги здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених цим Порядком, та на підставі договорів, що укладаються: між уповноваженими банками та органами Пенсійного фонду, а у разі централізованого нарахування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та органами Пенсійного фонду, у разі централізованого фінансування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві.

Згідно з постановою правління Пенсійного фонду України від 13 грудня 2018 року № 27-1 «Про невідкладні заходи щодо організації виплати пенсій у 2019 році» з 01 січня 2019 року фінансування пенсійних виплат здійснюється головними управліннями Пенсійного фонду України, тобто фінансування пенсійних виплат в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області здійснюється Головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області. Відповідач повідомив суду, що договори з публічним акціонерним товариством «Укрпошта» та уповноваженими банками на виплату і доставку пенсій на 2019 рік управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не укладались. Виходячи з вищезазначеного, відповідач вказав, що з 01 січня 2019 року в частині зобов'язання виплатити заборгованість по виплаті пенсії або грошового утримання управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не є належним відповідачем.

Також відповідач вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, оскільки до суду позивач звернувся 28 грудня 2018 року, проте ставить питання про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2018 року.

У зв'язку з тим, що відповідно до частини першої статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами, відповідач вважає, що необхідності зобов'язувати відповідача надавати звіт про виконання судового рішення не має.

З посиланням на норми частин першої, другої статті 73 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», частини першої статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України та частини другої статті 8 Закону України «Про судовий збір», відповідач зазначив, що управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області не має коштів на сплату судового збору, а тому вимога стягнути судові витрати з відповідача є також необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

29 січня 2019 року позивачем через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідним реєстраційним № 5021/2019 подано відповідь на відзив від 29 січня 2019 року (арк. спр. 76-78).

Позивач зазначив, що посилання відповідача на лист Міністерства соціальної політики України від 23 серпня 2018 року № 32/0/19-С-18, яким була надана відповідь на лист Пенсійного фонду України від 02 серпня 2018 року № 25413/02-10 щодо проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 серпня 2018 року, а не з 01 січня 2018 року, є недоречними, оскільки він є листом для відомчого використання.

Щодо посилання відповідача на статтю 58 Конституції України, якою передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність, позивач зазначив таке.

З 01 січня 2018 року посадовий оклад суддів встановлюється, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 гривні, а тому саме з цієї дати зміна грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, є підставою для проведення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці. Таким чином, відповідач неправильно тлумачить норми Закону України «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав».

Також позивач зазначив, що факт невиплати йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за серпень-вересень 2018 року підтверджується довідкою, виданою відповідачем 12 грудня 2018 року за № 349, та витягом з транзакцій «Ощадбанка» за серпень 2018 року та вересень 2018 року з фактично виплаченого позивачу розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та не заперечується відповідачем. Проте, позивач вважає недоречними посилання відповідача на положення Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам в частині виплати соціальних виплат за минулий період на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, оскільки порядок виплати пенсії, у тому числі й заборгованості з виплаті пенсії за минулий період, визначається виключно законами України.

Щодо тверджень відповідача про те, що він є неналежним відповідачем, позивач зазначив, що відповідно до Розділу ІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» пенсія або щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Посилання відповідача на постанову Пенсійного фонду України від 13 грудня 2018 року № 27-1, згідно з якою фінансування пенсійних виплат з 01 січня 2019 року здійснюється головним управлінням Пенсійного фонду України в Луганській області, не свідчить про обґрунтованість тверджень про визнання його неналежним відповідачем. Зміст вказаної постанови свідчить лише про факт покладення зобов'язань на головні управління Пенсійного фонду України в областях забезпечити у порядку, встановленому законом, укладання договорів з публічним акціонерним товариством «Укрпошта» та банками, уповноваженими на право виплати пенсій через поточні рахунки одержувачів. Дана постанова та відсутність на цей час укладених договорів про виплату та доставку пенсій, не свідчить про зміну правового статусу відповідача. Оскільки з 16 грудня 2016 року позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, відповідно до частини п'ятої статті 142 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання судді має виплачуватись органом Пенсійного фонду України, в якому позивач перебуває на обліку, за рахунок коштів Державного бюджету України.

Ухвалою від 02 січня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви (арк. спр. 36-37).

09 січня 2019 року через відділ діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) за вхідними реєстраційними №№ 1277/2019, 1281/2019 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшла заява від 09 січня 2019 року б/н про усунення недоліків, до якої додано належним чином засвідчені копії письмових доказів в 2-х примірниках, та заява від 09 січня 2019 року б/н про уточнення позовних вимог відповідно (арк. спр. 40-54, 55-56).

Ухвалою від 14 січня 2019 року про відкриття провадження в адміністративній справі судом ухвалено розглядати дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (арк. спр. 1-3).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статті 90 КАС України, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) є внутрішньо переміщеною особою, про що свідчить довідка про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, від 18 грудня 2014 року № 9037, видана управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, та перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області, про що свідчить електронне пенсійне посвідчення № НОМЕР_1 з терміном дії до 24 березня 2020 року, видане Пенсійним фондом України (арк. спр. 45, 46).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 16 грудня 2016 року про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та подання апеляційного суду Луганської області від 16 грудня 2016 року за № 1/1245/2016 про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, розпорядженням управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 22 грудня 2016 року № 5969 позивачу з 15 грудня 2016 року призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90 % від суддівської винагороди в сумі 24403,50 грн (арк. спр. 65, 66, 67).

08 серпня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, додавши до неї довідку апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відповідно до якої станом на 01 січня 2018 року суддівська винагорода ОСОБА_1, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 32949,40 грн, у тому числі: посадовий оклад - 19382,00 грн; доплата за вислугу років (70 %) - 13567,40 грн (арк. спр. 47, 70, 70 зв.).

Розпорядженням управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 13 вересня 2018 року № 846861 позивачу з 01 серпня 2018 року здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (арк. спр. 50, 71).

Адвокат Бездоля Олександр Вікторович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області з адвокатським запитом від 12 грудня 2018 року № 515/04, в якому серед іншого просив повідомити причини, з яких заява позивача про обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з січня 2018 року по вересень 2018 року, виходячи із розміру прожиткового мінімуму в сумі 1762,00 грн, залишена без задоволення та просив надати інформацію про нарахування та розмір заборгованості з виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на дату даного звернення (арк. спр. 48).

Листом від 14 грудня 2018 року № 667/Ш-5 управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області повідомило адвокату, що відповідно до пункту 4 розділу ІІ Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25 січня 2008 року № 3-1, Закону України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав» та частини першої статті 58 Конституції України перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 08 серпня 2018 року проведено з 01 серпня 2018 року. Оскільки Закон України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського і (або) суміжних прав» набрав чинності 22 липня 2018 року, провести перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2018 року відсутні законні підстави. Також відповідач зазначив, що на цей час Пенсійним фондом України фінансується поточна виплата пенсії, розмір підвищення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за серпень-вересень 2018 року нараховано та буде виплачено при відповідному фінансуванні Пенсійним фондом України (арк. спр. 49).

Згідно з протоколом управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 17 вересня 2018 року б/н про індивідуальний перерахунок позивачу за період з серпня 2018 року по вересень 2018 року нараховано щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у місячному розмірі 29654,46 грн; виплачено - 26928,00 грн щомісяця; заборгованість за кожен місяць складає 2726,46 грн, а всього - 5452,92 грн (арк. спр. 71 зв.).

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_1, відкритому в АТ «Ощадбанк», за період з 01 січня 2018 року по 12 грудня 2018 року, у період серпень-вересень 2018 року позивачу виплачено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у місячному розмірі 26928,00 грн (арк. спр. 51).

Згідно з довідкою управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 21 січня 2019 року за № 75 позивачу у період з січня 2018 року по лютий 2018 року виплачено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у місячному розмірі 24354,39 грн, у період з березня 2018 року по вересень 2018 року - у місячному розмірі 26928,00 грн, у період з жовтня 2018 року по січень 2019 року - у місячному розмірі 29654,46 грн (арк. спр. 73).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із статтею 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, та гарантії їх соціального захисту є одним із складових елементів принципу незалежності суддів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правові позиції щодо гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення, зокрема у рішеннях: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування суддів), від 20 березня 2002 року № 5рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 03 червня 2013 року № 3рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 (справа про щомісячне довічне утримання суддів у відставці).

Відповідно до пункту 7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. В цьому ж рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/20П вказав на неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку із досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання).

В абзаці другому пункту 7 Рішення від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що право на щомісячне довічне грошове утримання не може бути звужене встановленням обмеження в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що знижує досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, суперечить вимогам частини першої статті 126 Конституції України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 визначив, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

Згідно із пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016 щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов'язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за якими рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010) 12 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Пунктом 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) передбачено, що в інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Згідно з приписами статті 142 Закону № 1402-VIII у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Аналогічні приписи містяться в статті 141 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 2453-VI).

Тобто, у питаннях визначення розмірів суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці норми Закону № 2453-VI зберігають чинність, а позивач має право на перерахунок раніше призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, у тому числі у зв'язку зі збільшенням посадового окладу.

Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІ «Про внесених змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 1774-VІІ), який набрав чинності з 01 січня 2017 року, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 грн.

У зв'язку з цим, з 01 січня 2017 року посадовий оклад судді визначається не з розміру мінімальної заробітної плати, як це передбачено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а з «розрахункової величини», запровадженої пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІ.

У подальшому, Законом України від 15 травня 2018 року № 2415-VIII «Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав» (далі - Закон № 2415-VIII), який набрав чинності з 22 липня 2018 року, внесено зміни до абзацу другого пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІ. Зокрема, слово та цифри «1600 грн» замінено словами та цифрами «прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року».

Даною нормою Закону введено застосування для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, в тому числі і суддям, нової «розрахункової величини» - прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року. Крім того, встановлено початок застосування цієї нової «розрахункової величини» для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат - 1 січня 2017 року.

При цьому, суд звертає увагу на те, що у пункті 2 Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультра активна форма) і шляхом зворотньої дії (ретроактивна форма). В пункті 3 зазначеного рішення Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадку, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб.

Надання зворотньої дії Закону (ретроактивність Закону) - виключення, про що повинна бути пряма вказівка про це в Законі.

Отже, у даному випадку самим законодавцем дію Закону № 2415-VІІІ в частині застосування прожиткового мінімуму для працездатних осіб, як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, поширено на правовідносини, що виникли до набрання чинності цим нормативно-правовим актом, а саме, на правовідносини починаючи з 01 січня 2017 року.

Відповідно до Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становив 1600 грн, що фактично відповідає розміру розрахункової величини, з якої визначалась суддівська винагорода працюючим суддям у 2017 році і відповідно нараховувалося і виплачувалося щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці.

Законом України від 07 грудня 2017 року № 2246-VIII «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

З огляду на зазначене, з 01 січня 2018 року посадовий оклад суддів встановлюється, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762 гривні, а тому саме з цієї дати зміна суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, є підставою для проведення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці.

Підтвердженням застосування для визначення суддівської винагороди працюючим суддям нової розрахункової величини з 1 січня 2018 року є довідка апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1156/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (арк. спр. 42, 64 зв.).

Оскільки в зазначеній довідці чітко визначена дата, з якої зроблено перерахунок суддівської винагороди - 01 січня 2018 року, відповідно до положень Рішення Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016, частини третьої статті 141 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», частини четвертої статті 142 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», відповідач зобов'язаний був здійснити перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача з дати збільшення розміру суддівської винагороди працюючих суддів, тобто також з 01 січня 2018 року.

Натомість, відповідачем здійснено перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача тільки з місяця звернення ОСОБА_1 із відповідною заявою, тобто з серпня 2018 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем протиправно не здійснено перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача за період січень-липень 2018 року.

Що стосується невиплати відповідачем доплати по перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача за період серпень-вересень 2018 року, суд зазначає таке.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно зі статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що цей Закон регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 46 Закону № 1058-IV визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Пунктом 15 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як вже вище зазначено, порядок виплати пенсії, у тому числі й заборгованість по виплаті пенсії та щомісячному довічному грошовому утриманню судді у відставці за минулий період, визначається виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню. За загальним правилом «закон» - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно, посилання відповідача на відсутність визначеного постановою Кабінету Міністрів України порядку виплати пенсії за минулий період, відмінного від порядку, визначеного статтею 46 Закону № 1058-IV, як на перешкоду виплати заборгованості позивачу, є безпідставними.

Суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов'язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов'язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов'язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов'язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Тобто, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Не здійснивши позивачу в порушення вимог статті 46 Закону № 1058-IV виплату доплати з перерахованого щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року в загальній сумі 5452,92 грн, відповідач допустив протиправну бездіяльність, що свідчить про наявність правових підстав для зобов'язання відповідача до вчинення необхідних дій з метою відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Щодо посилань відповідача на те, що управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області є неналежним відповідачем в частині зобов'язання виплатити заборгованість з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що утворилась за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року, суд зазначає таке.

Механізм виплати пенсій та грошової допомоги їх одержувачам управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, об'єднаними управліннями (далі - органи Пенсійного фонду), головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення), а також інших грошових виплат, що фінансуються органами соціального захисту населення за рахунок відповідних бюджетів (далі - пенсія та грошова допомога), шляхом зарахування на поточні рахунки одержувачів пенсії та грошової допомоги (далі - одержувачі) в уповноважених банках визначено Порядком виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (далі - Порядок № 1596).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 1596 виплата і доставка пенсій та грошової допомоги здійснюється уповноваженими банками на умовах, визначених цим Порядком, та на підставі договорів, що укладаються: між уповноваженими банками та органами соціального захисту населення або центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат; між уповноваженими банками та органами Пенсійного фонду, а у разі централізованого нарахування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві та органами Пенсійного фонду, у разі централізованого фінансування пенсій - між уповноваженими банками та головними управліннями Пенсійного фонду України в областях, м. Києві.

Абзацами першим-третім пункту 12 Порядку № 1596 передбачено, що органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення на підставі заяв, передбачених пунктом 10 цього Порядку, складають: списки на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - списки) згідно з додатком 2 у двох примірниках; опис списків на зарахування пенсій та грошової допомоги на поточні рахунки (далі - опис) згідно з додатком 3 у трьох примірниках.

Пунктом 13 Порядку № 1596 передбачено, що списки у двох примірниках за один день до початку кожного виплатного періоду, за який виплачується пенсія та грошова допомога, подаються органами Пенсійного фонду та органами соціального захисту населення відповідним установам уповноважених банків разом з двома примірниками описів. Списки подаються одночасно на паперових і магнітних (електронних) носіях, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цього пункту. За договорами, зазначеними у пункті 3 цього Порядку, та за наявності технічних можливостей сторін цих договорів списки можуть подаватися в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Подання списків в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису обумовлюється в договорах, які укладаються згідно з пунктом 3 цього Порядку. Органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення протягом місяця, за який виплачується пенсія та грошова допомога, можуть складати і подавати додаткові списки на зарахування пенсій та грошової допомоги одержувачам, які з різних причин не були внесені до основних списків, а також у разі перерахунків пенсій та грошової допомоги.

На підставі складених документів органи Пенсійного фонду та органи соціального захисту населення проводять протягом місяця за датами у межах виплатного періоду перерахування уповноваженим банкам коштів, необхідних для виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки одержувачів (абзац перший пункту 14 Порядку № 1596).

Постановою правління Пенсійного фонду України від 13 грудня 2018 року № 27-1 «Про невідкладні заходи щодо організації виплати пенсій у 2019 році» з метою забезпечення стабільного фінансування та виплати пенсій відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, для здійснення з 01 січня 2019 року фінансування пенсійних виплат головними управліннями Пенсійного фонду України у Вінницькій, Волинській, Житомирській, Закарпатській, Запорізькій, Івано-Франківській, Київській, Луганській, Миколаївській, Одеській, Полтавській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Харківській та Чернігівській областях, начальникам відповідних головних управлінь доручено забезпечити у порядку, встановленому законом, укладання договорів з публічним акціонерним товариством «Укрпошта» та банками, уповноваженими на право виплати пенсій через поточні рахунки.

Прийнята правлінням Пенсійного фонду України постанова від 13 грудня 2018 року № 27-1 «Про невідкладні заходи щодо організації виплати пенсій у 2019 році» не визначає порядок виплати пенсій та грошової допомоги саме головними управліннями Пенсійного фонду України в областях.

Окрім того, згідно з пунктом 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486, управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об'єднані управління (далі - управління Фонду) є територіальними органами Пенсійного фонду України (далі - Фонд).

Відповідно до підпунктів 7, 8 пункту 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486, управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства; забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.

Отже, до повноважень управлінь Пенсійного фонду України в містах (у тому числі управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області) серед іншого віднесено забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплату щомісячного довічного утримання суддям у відставці.

Окрім того, відповідачем до суду надано довідку від 21 січня 2019 року № 75, відповідно до якої управлінням Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області у січні 2019 року здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Внаслідок того, що про порушення свого права в частині не проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2018 року позивач дізнався з листа відповідача від 14 грудня 2018 року № 667/Ш-5, який отримав у відповідь на адвокатський запит, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача, що позивачем пропущений строк звернення до суду.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов'язаний оцінити, виконуючи свої зобов'язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Що стосується клопотання про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання суб'єкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб. За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Станом на 01 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 1762,00 грн. Тобто, за одну вимогу немайнового характеру фізична особа мала сплатити судовий збір у розмірі 704,80 грн.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1409,60 грн за дві вимоги немайнового характеру, що підтверджено квитанцією від 28 грудня 2018 року № 8.

Відповідно до приписів частини першої статті 139 КАС України суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1409,60 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: 93413, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Маяковського, буд. 11 А, кв. 47) до управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо нездійснення перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року включно на підставі заяви від 08 серпня 2018 року та довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) здійснити перерахунок ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року включно на підставі заяви від 08 серпня 2018 року та довідки апеляційного суду Луганської області від 06 серпня 2018 року № 5/1149/2018, та здійснити виплату заборгованості з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що утворилась за період з 01 січня 2018 року по 31 липня 2018 року, на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Визнати протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з доплати, що виникла внаслідок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року в сумі 5452,92 грн.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) виплатити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) заборгованість з доплати, що виникла внаслідок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року в сумі 5452,92 грн на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області (ідентифікаційний код 21792459, місцезнаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Шевченка, буд. 9) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2) судовий збір в розмірі 1409,60 грн (одна тисяча чотириста дев'ять грн 60 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.І. Чернявська