Справа № 496/4219/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 496/4219/18

Категорія: 3.7.1 Головуючий в 1 інстанції: Буран В.М.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу поліцейського роти №4 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Малахова Володимира Леонідовича на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до поліцейського роти №4 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Малахова Володимира Леонідовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з позовом до поліцейського роти №4 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Малахова Володимира Леонідовича (далі - поліцейський патрульної поліції) про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 15.09.2018 року серії ВР №243505, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП та накладено штраф у сумі 425 грн.

Обґрунтування позовних вимог зводиться до того, що працівник поліції має право вимагати документи, передбачені п.2.1 Правил дорожнього руху, в тому числі і посвідчення водія, лише у передбачені ч.1 ст.32 Закону України «Про національну поліцію» випадках. Дана стаття передбачає, зокрема, що поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Тобто, позивач стверджує про те, що у поліцейського патрульної поліції не було достатньо підстав вважати, що він вчинив або має намір вчинити правопорушення, а тому і, відповідно, не мав права вимагати документи, передбачені п.2.1 Правил дорожнього руху.

Також наполягає на тому, що відповідачем не було роз'яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, передбачені ст.268 КУпАП.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року позов задоволено.

Суд визнав дії поліцейського протиправними та скасував спірну постанову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач дотримувався Правил дорожнього руху, а тому були відсутні правові підстави для обов'язкового пред'явлення поліцейському документів на право керування транспортним засобом.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, поліцейський оскаржив його, вважаючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у поліцейського було достатньо підстав вважати, що особа вчинила правопорушення, а тому позивач зобов'язаний був пред'явити документи, передбачені статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» та п.2.1 Правил дорожнього руху. На думку апелянта, про це свідчать фото- та відеофіксація, яким суд першої інстанції належну оцінку не дав.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив.

Апелянт в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився, належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляції заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового її задоволення.

Встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи, свідчать про наступне.

15.09.2018 року близько о 07:45 год. водій ОСОБА_3 здійснив зупинку т/з «SAC NFC» н.з. НОМЕР_1 біля продуктового магазину у м. Одесі по вул. Ширшова, 21, з метою вивантаження хліба.

Як стверджує працівник патрульної поліції, ним було виявлено порушення водієм ОСОБА_3 пп.15.9(г) п.15 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 року за №1306 (далі - ПДР України), що виразилось у здійсненні зупинки ближче ніж 10 м від пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2.

Працівники поліції звернулись до водія з вимогою пред'явити документи визначені в п.2.1 ПДР, у тому числі і посвідчення водія.

Однак, ОСОБА_3 необхідні документи не пред'явив, пояснивши, що ПДР не порушував, а до пішохідного переходу більше ніж 10 м.

Враховуючи наведені обставини, ОСОБА_3 був затриманий та доставлений до Суворовського відділу поліції ГУНП в Одеській області для встановлення особи та подальшого розгляду справи про скоєні ним адміністративні правопорушення.

У відділу поліції особу правопорушника було встановлено за посвідченням водія, яке було доставлено іншою особою - ОСОБА_4.

15.09.2018 року, за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбачене пп.2.4 п.2 ПДР, відповідальність за яке встановлена ч.1 ст.126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не пред'явила відповідні документи для перевірки), позивача було притягнуто до відповідальності постановою серії ВР№243505, якою застосовано штраф у розмірі 425 грн.

Позивача було ознайомлено зі змістом спірної постанови та надано її копію, що підтверджується його підписом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті позовних вимог, визнавши дії поліцейського патрульної поліції протиправними та скасувавши спірну постанову.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що резолютивна частина судового рішення не відповідає вимогам п.3 ч.3 ст.286 КАС України, яка передбачає, що суд має право, за наслідками розгляду даних категорій справ, скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Такого висновку колегія суддів дійшла враховуючи наступне.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини п'ятої статті 14 Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Розділом 15 ПДР встановлені вимоги щодо здійснення зупинок та стоянок транспортних засобів.

Так, згідно пп. 15.9 (г) п.15 ПДР зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

Підпункт 15.10 (а) п.15 ПДР забороняє також і стоянку в місцях, де заборонена зупинка.

Згідно з п.2 ч.1 ст.32 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Тобто, з приписів Закону України «Про Національну поліцію» слідує, що право вимагати в особи пред'явлення нею документів виникає у поліцейського лише у випадках передбачених ч.1 ст.32 цього Закону, зокрема, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

Статтею 16 Закону України «Про дорожній рух» встановлено, що водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, а водії військових транспортних засобів - на вимогу посадових осіб військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно з п. 2.1 ПДР водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до п.п. «а» п.2.4 ПДР на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1 цих Правил.

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачено, що керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред'явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд першої інстанції, надавши оцінку фото та відеозапису дійшов правильного висновку, що поліцейський не мав права вимагати у водія пред'явлення ним документів.

Колегія суддів проаналізувавши вказані докази, а саме: фото та відеоматеріали дійшла висновку, що суб'єкт владних повноважень, на якому лежить обов'язок доказування в адміністративних справах, не довів, що позивач здійснив зупинку ближче 10 м до пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2.

Надане відповідачем фото місця паркування позивача також не свідчить про порушення останнім ПДР, оскільки на фотографії видно лише автомобіль та дорожні знаки пішохідного переходу, але встановити відстань до нього є неможливим.

Крім того, відповідно до пп.1.10 п.1 ПДР пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2, 5.36.1, 5.36.2, 5.37.1, 5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1, 1.14.2, 1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч.

Суб'єкт владних повноважень, визначаючи відстань між автомобілем та пішохідним переходом, не зазначив яким чином було здійснено заміри вказаної відстані від знаку або від дорожньої розмітки.

Представник позивача до суду апеляційної інстанції надав відеозапис та фотоматеріали з яких вбачається наявність дорожньої розмітки на ділянці дороги, де знаходився автомобіль позивача.

Тобто, поліцейські патрульної поліції, за умови наявності дорожньої розмітки «пішохідний перехід», повинні були замірювати відстань саме від неї.

Також, з відеозапису, наданого представником позивача, видно заміри відстані між пішохідним переходом та відповідними дорожніми знаками і ця відстань становить вже 5 м.

Понад те, суб'єкт владних повноважень не приймав постанову про притягнення до адміністративної відповідальності позивача за порушення пп. 15.9 (г) п.15 ПДР або пп. 15.10 (а) п.15 ПДР, яке пред'являлось позивачу перед вимогою надати документи, в тому числі і посвідчення водія.

У зв'язку з цим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, які побудовані на тому, що у поліцейського було достатньо підстав вважати, що позивач вчинив правопорушення, а тому, останній, зобов'язаний був пред'явити документи, у тому числі і посвідчення водія, не засновані на доказах та фактичних матеріалів справи.

За таких обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у позивача були відсутні підстави для пред'явлення документів, зазначених у п.2.1 ПДР.

Посилання апелянта на доказ, у вигляді відеозапису, з якого вбачається, що документ на право керування позивачем транспортного засобу знаходився у громадянина ОСОБА_4 і останній доставив його до чергової частини поліції, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст частини 2 розд. 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1395 «Про затвердження Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі» (далі - Інструкція №1395) постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачена, зокрема, статтею 126 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення, тобто - на місці зупинки транспортного засобу.

Отже, у суб'єкта владних повноважень не було підстав затримувати водія ОСОБА_3 та доставляти його до поліцейського відділу за скоєння правопорушення, передбаченого ст. 126 КУпАП.

Окрім того, на відеозаписі не зафіксовано, що вказаний громадянин привіз документи ОСОБА_3

Понад те, позивач також посилається на те, що суб'єкт владних повноважень, при винесенні спірної постанови, не ознайомив його з правами, передбаченими ст.268 КУпАП.

Колегія суддів вважає, що даний довід також заслуговує на увагу, оскільки фото та відеопокази не спростовують такий довід.

Статтею 268 КУпАП унормовано, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідно до розд.3 ч.4 Інструкції №1395 особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, користується правами, визначеними у статті 268 КУпАП.

При цьому, згідно з розд.3 ч.9 Інструкції №1395 розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз'яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов'язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання.

З відеозапису не вбачається, що суб'єкт владних повноважень дотримався вказаних вимог статті 268 КУпАП та Інструкції №1395.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Оскільки позивач не заявляв вимогу про закриття справи про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції, керуючись вимогами статті 286 та ч.2 ст.9 КАС України, вважає необхідним вийти за межі позовних вимог та, поряд із скасуванням спірної постанови, закрити справу про адміністративне правопорушення.

Підставами для зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.4 ч.1 ст.317 КАС України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає необхідним змінити резолютивну частину судового рішення, шляхом скасування спірної постанови і закриття справи про адміністративне правопорушення.

Стаття 272 КАС України встановлює особливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень в окремих категоріях адміністративних справ.

Згідно з частиною третьою статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Отже, нормами КАС України не передбачено можливості оскарження в касаційному порядку судових рішень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу поліцейського роти №4 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Малахова Володимира Леонідовича - задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2018 року - змінити, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«Адміністративний позов ОСОБА_3 до поліцейського роти №4 батальйону №2 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Малахова Володимира Леонідовича про визнання дій протиправними та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 15.09.2018 року серії ВР №243505 і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко