Справа № 814/213/17
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/213/17

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року, прийняте в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування вимогу, рішення та податкове-повідомлення рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

В 03 лютого 2017 року Фізична особи-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 17.01.2017 року, визнати протиправним і скасувати рішення № від 17.01.2017 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.01.2017 року.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що викладені в акті перевірки висновки не підтверджені документально і повністю спростовуються первинними документами позивача. Позивач зазначає, що акт перевірки складено з численними грубими порушеннями Порядку оформлення результатів документальних перевірок, внаслідок чого зі змісту акту перевірки не можливо встановити, отримані готівкою/в безготівковому порядку, в яких саме розмірах, в які конкретно дати, від яких конкретно осіб суми грошових коштів не відображені позивачем в Книзі обліку доходів і витрат, і якими конкретно документами відповідні обставини підтверджуються, понесені коли саме (конкретні дати), та в яких саме конкретно розмірах відображені позивачем у Книзі обліку доходів і витрат у графі «сума витрат, пов'язаних з придбанням товарів (робіт, послуг)» суми не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами. Позивач стверджує, що ним надано у копіях суду всі первинні документи, що повністю підтверджують вірність задекларованих позивачем даних, і що відповідні документи в оригіналах надавалися при проведенні перевірки, належним чином засвідчені копії таких документів вдруге надавалися разом з запереченнями на акт перевірки, однак взагалі не досліджувалися відповідачем з формальним посиланням на нібито пропуском строку на подання таких документів з запереченнями. Позивач вказує, що ним подано заперечення на акт перевірки у встановлений ПК України строк, оскаржувані рішення прийняті через тиждень після отримання відповідачем таких заперечень та документів, і в будь-якому разі відповідач мав керуватися положеннями пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України та виходити з презумпції правомірності рішень платника податку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17.04.2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправною і скасовано вимогу Головного управління ДФС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 17.01.2017р. в частині визначення заборгованості фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску в розмірі 121781,67 грн. та вимоги сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 121781,67 грн. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області № від 17.01.2017р. про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в частині застосування до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 штрафу у розмірі 13750,10 грн. Визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області № від 17.01.2017р. в частині збільшення суми грошового зобов'язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 86926,88 грн., з яких 69541,50 грн. - за податковим зобов'язанням, 17385,38 грн. - за штрафом.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення у формі постанови, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що у зв'язку із ненаданням до перевірки та протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки документів на підтвердження понесених витрат в розмірі 340048,49 грн., вважається, що такі документи були відсутні у платника податків на час складення такої звітності згідно із вимогами п.44.6 ст. 44 ПК України. Апелянт зазначив, що п. 86.7 ст. 86 ПК України в редакції чинній на момент подання заперечень передбачав строк для подачі заперечень та документів протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта. Також апелянт зазначив, що розбіжності в сумі чистого доходу виникли за рахунок не вірного визначення сум витрат, а розбіжність в сумі єдиного внеску 125880,61 грн. виникла за рахунок не вірного визначення сум чистого оподатковуваного доходу.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду не надано.

Справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Розгляд справи було розпочато у режимі відеоконференції, у зв'язку з технічною неможливістю розгляду справи в режимі відеоконференції, сторони виявили бажання розглянути справу у порядку письмового провадження

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області проведена документальна планова виїзна перевірки позивача, за результатами якої складено акт від 26.12.2016 року №801/14-02-13-04 «Про результати документальної планової виїзної перевірки фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р.» (далі - акт перевірки).

У висновках акту перевірки зазначено, що документальною плановою виїзною перевіркою встановлені порушення ФОП ОСОБА_1: 1) пп. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 177.2 ст. 177, п. 177.4 ст. 177 розділу IV з урахуванням розділу ІІІ Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності всього за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р. в сумі 71313,38 грн., в т.ч. за 2013р. - 13590,25 грн., в т.ч. за 2014 - 14539,81 грн., за 2015р. - 43183,32 грн.; 2) п. 2 ст. 6, пп. 2 п. 1 ст. 7, п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого встановлено заниження єдиного внеску всього за період з 01.01.2013 по 31.12.2015р. на суму 125880,61 грн., в т.ч. за 2013р. - 31438,76 грн., в т.ч. за 2014р. - 33635,42 грн., за 2015р. - 60806,43 грн.; 3) п. 6 ст. 128 Господарського кодексу України наведення обліку результатів своєї підприємницької діяльності в періоді перевірки з 01.01.2013 р. по 31.12.2015р..

На підставі висновку, викладеного в акті перевірки за номером «1», відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.01.2017 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 89141,73 грн. (за податковим зобов'язанням 71313,38 грн. + 17828,35 грн. штрафу).

На підставі висновку, викладеного в акті перевірки за номером «2», відповідачем прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 17.01.2017 року № Ф-, згідно з якою відповідач вимагає від позивача сплатити суму боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 125880,61 грн., а також прийнято рішення № від 17.01.2017 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Збільшення оскаржуваними рішеннями грошових зобов'язань позивача з податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснено відповідачем на підставі викладених в акті перевірки висновків про не оприбуткування позивачем виручки за 2014 рік у розмірі 14389,20 грн., за 2015 рік в розмірі 64523,30 грн., і про не підтвердження понесення витрат за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р. на загальну суму 340048,49 грн.

Акт перевірки отримано позивачем 30.12.2016 року, що визнається як позивачем, так і відповідачем, а також зафіксовано в листі Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області від 17.01.2017 року № 180/10/14-02-13-04-29, яким заперечення до акту перевірки «залишено без відповіді».

10.01.2017 року позивач подав до контролюючого органу за основним місцем обліку позивача (до органу, який проводив перевірку позивача), тобто до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області заперечення до акта перевірки та перелічені у таких запереченнях до акта перевірки засвідчені копії документів (всього разом 2184 найменувань), що підтверджується відповідним штампом та датою, що проставлені на першому аркуші заперечень до акта перевірки, і також визнається та не заперечується позивачем і відповідачем. У запереченнях позивач зазначив про своє бажання взяти участь разом зі своїми представниками у розгляді заперечень до акта перевірки та наданих документів, бажання надати для огляду оригінали всіх документів, що надаються разом з запереченнями в належним чином засвідчених копіях, а також просив повідомити місце і час проведення розгляду заперечень та наданих документів.

26.01.2017 року позивач одержав надіслані ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області поштою: лист від 17.01.2017р. №180/10/14-02-13-04-29, яким заступник начальника ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області О.Є. Петровська повідомила позивача, що заперечення щодо висновків та фактів і даних, викладених в акті перевірки, залишено без відповіді; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 17.01.2017р.; рішення № від 17.01.2017 р. про застосування штрафних санкцій; податкове повідомлення-рішення № від 17.01.2017р.

Також встановлено, що заперечення до акта перевірки залишено без розгляду 17.01.2017р. (у листі від 17.01.2017 № 180/10/14-02-13-04-29 вказано дослівно «без відповіді») Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, в той час як оскаржувані рішення прийняті 17.01.2017р. безпосередньо Головним управлінням ДФС у Миколаївській області.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції зазначено, що з 01.01.2017р. ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області втратила право визначати суми податкових та грошових зобов'язань позивача, застосовувати до позивача передбачені законом фінансові (штрафні) санкції (штрафи) за порушення податкового чи іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи, а відповідно з 01.01.2017 р. Державна податкова інспекція у Ленінському районі м. Миколаєва не мала повноважень щодо розгляду заперечень та додаткових документів позивача, не мала право вирішувати питання про врахування/неврахування наданих позивачем документів, що підтверджують показники, відображені позивачем у податковій звітності, не мала право надсилати позивачу відповідь за результатами розгляду заперечень.

Судова колегія вважає вірним такий висновок суду першої інстанції, оскільки у відповідності до ст. 193, ст. 20, ст. 41, п. 44.6 ст. 44, п. 86.7 ст. 86 ПК України, з 01.01.2017р. саме Головне управління ДФС у Миколаївській області, а не ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва, зобов'язане було вирішувати питання щодо розгляду заперечень та додаткових документів позивача, врахування/неврахування наданих позивачем документів, що підтверджують показники, відображені позивачем у податковій звітності, надсилати позивачу відповідь за результатами розгляду заперечень.

Разом з тим вірним є висновок суду, що у податкового органу було відсутнє таке право, як залишення листом ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва від 17.01.2017р. №180/10/14-02-13-04-29 питання без відповіді щодо поданих позивачем 10.01.2017 р. заперечень до акту перевірки та документів (всього разом 2184 найменувань).

Суд не приймає до увагу доводи апелянта про те, що першим днем строку для подання заперечень та документів є 30.12.2016 (день отримання позивачем акту перевірки), з огляду на наступне.

У редакції Податкового кодексу України, чинній станом на 30.12.2016р., 31.12.2016р., було встановлено, що платник податків має право подати заперечення та документи протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта.

Також, у редакції Податкового кодексу України, чинній з 01.01.2017р. і станом на день подання заперечень та документів (10.01.2017), було встановлено, що платник податків має право подати заперечення та документи протягом п'яти робочих днів з дня, наступного за днем отримання акта.

Згідно п. 86.7 ст. 86 та п. 44.7 ст. 44 ПК України викладеного з 01.01.2017р. у новій редакції Законом України від 21.12.2016 р. № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», в пояснювальній записці до проекту якого зазначено, що законопроектом пропонується внести ряд змін до Податкового кодексу України, якими передбачається «уточнення порядку обрахунку строків для надання заперечення на акт (довідку) про результати перевірки та копій документів до нього - з наступного дня, за днем отримання акту (довідки)».

Таким чином, викладаючи п. 86.7 ст. 86 та п. 44.7 ст. 44 ПК України у новій редакції, законодавець виходив з того, що він саме уточнює порядок обрахунку строків для надання заперечення на акт про результати перевірки та копій документів до нього (з наступного дня, за днем отримання акту), а не встановлює новий (більш тривалий) строк.

Виходячи з викладеного, проаналізувавши редакцію Податкового кодексу України у спірних правовідносинах, чинною станом як на 30.12.2016р., 31.12.2016р. так і станом з 01.01.2017р. по 10.01.2017р., першим днем строку для подання заперечень та документів є 03.01.2016р., а не 30.12.2016, як зазначає апелянт.

Згідно ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Матеріалами справи встановлено, що 30.12.2016 року позивачем отримано акт перевірки, враховуючи, що 31.12.2016 р., 01.01.2017р та 02.01.2017р. були вихідними та святковими днями, то 03.01.2017р. є першим робочим днем , а відповідно 10.01.2017р. є п'ятим робочим днем, тобто останнім днем для подання заперечень на акт перевірки.

З матеріалів справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 подали області заперечення на акт перевірки разом з іншими документами саме 10.01.2017р.,, тобто у у п'ятиденний строк передбачений законодавством.

У відповідності до п. 86.7 ст. 86 ПК України відповідач був зобов'язаний не пізніше 11.01.2017р. надіслати позивачу повідомлення про місце і час розгляду заперечень та документів; забезпечити участь керівника (його заступника або уповноваженої особи) відповідача у розгляді заперечень позивача та протягом семи робочих днів, що настають за днем отримання заперечень та документів, розглянути їх та надіслати позивачу відповідь; рішення про визначення грошових зобов'язань прийняти з урахуванням результатів розгляду заперечень позивача та наданих з запереченнями документів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем в порушення процедури прийняття оскаржуваних рішень, зазначених вимог п. 86.7 ст. 86 ПК України зроблено не було.

Таким чином апелянт, отримавши від позивача заперечення на акт перевірки та первинні документи 10.01.2017 року, приймаючи оскаржувані рішення 17.01.2017 року повинен був їх дослідити та надати відповідно оцінку, оскільки позивачем у строк передбачений Податковим кодексом України були надані заперечення на акт перевірки та первинні документи у копіях.

Абзацом другим пункту 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що затверджено наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 28.03.2016 № 393), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953, встановлено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів.

Абзацом п'ятим пункту 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування передбачено, що у випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Згідно абз. першого пункту 7 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування встановлено, що рішення про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених пунктами 2, 3, 5 та 6 цього розділу, за наслідками розгляду акта та інших матеріалів про порушення приймає начальник відповідного органу доходів і зборів або його заступник.

Згідно з абзацом другим пункту 7 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за результатами розгляду акта документальної перевірки рішення про нарахування пені та застосування штрафів приймається протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки - приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Виходячи з викладеного вірно зазначено судом першої інстанції, що відповідачем протиправно не розглянувши та не врахувавши заперечення до акта перевірки прийнято оскаржувані вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 17.01.2017 та рішення № від 17.01.2017 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску за відсутності висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Також колегією суддів встановлено, що Акт перевірки вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок не відповідає, оскільки факти виявлених порушень викладені без посилання на первинні або інші документи, які зафіксовано в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів; до акта перевірки не додані аналітичні таблиці, в яких були би відображені задекларовані позивачем показники витрат за 2013, 2014, 2015 роки з посиланням на відповідні первинні документи, що підтверджують факт понесення таких витрат, чи з вказівкою на відсутність таких первинних документів по конкретним господарським операціям; до акта перевірки не додані аналітичні таблиці, в яких були би відображені встановлені перевіркою суми витрат за 2013, 2014, 2015 роки з посиланням на відповідні первинні документи, що підтверджують факт понесення таких витрат; не зазначено операції, в результаті яких здійснено порушення; не зазначені первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку; не зазначено докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Судова колегія встановила, що під час проведення перевірки у розпорядженні податкового органу були відповідні Книги обліку доходів і витрат позивача, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність», в якій є заповнені позивачем графи: «Витрати, пов'язані з господарською діяльністю або провадженням незалежної професійної діяльності», «сума витрат, пов'язаних з придбанням товарів (робіт, послуг)», «реквізити документа, що підтверджує понесені витрати».

Виходячи з цього під час проведення перевірки податковий орган повинен був в акті перевірки зазначити докази, що підтверджують наявність факту порушення (декларування витрат, не підтверджених документально).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апелянтом в порушення ч. 2 ст. 77 КАС України не надано суду, ані першої інстанції, ані другої інстанції доказів завищення позивачем суми витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтверджених) за період з 01.01.2013р. по 31.12.2015р. на суму без ПДВ 340048,49 грн., в т.ч. за 2013 рік на 90601,63 грн., за 2014 рік на 82542,86 грн., за 2015 рік на 166904,00 грн.

Доводи апелянта щодо ненаданням до перевірки та протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки документів на підтвердження понесених витрат в розмірі 340048,49 грн., а тому вважається, що такі документи були відсутні у платника податків на час складення такої звітності згідно із вимогами п. 44.6 ст. 44 ПК України, спростовуються матеріалами справи.

Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За правилами п. 22.1 ст. 22 ПК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Відповідно до ст. 23 ПК України базою оподаткування визнаються конкретні вартісні, фізичні або інші характеристики певного об'єкта оподаткування. База оподаткування - це фізичний, вартісний чи інший характерний вираз об'єкта оподаткування, до якого застосовується податкова ставка і який використовується для визначення розміру податкового зобов'язання. База оподаткування і порядок її визначення встановлюються цим Кодексом для кожного податку окремо. У випадках, передбачених цим Кодексом, один об'єкт оподаткування може утворювати кілька баз оподаткування для різних податків. У випадках, передбачених цим Кодексом, конкретна вартісна, фізична або інша характеристика певного об'єкта оподаткування може бути базою оподаткування для різних податків.

Як визначено в п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

В пп. 177.1 ст. 177 ПК України вказано, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з пп. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.3 ст. 177 ПК України встановлено, що для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Податковим законодавством чітко визначено поняття доходу з джерелом їх походження з України (п. 14.1.54 ст. 14 ПК України) - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді: а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України; б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів; в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів; г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України; ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України; д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов'язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов'язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо); е) спадщини, подарунків, виграшів, призів; є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору; ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Пп. 14.1.4 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що акцизний податок - непрямий податок на споживання окремих видів товарів (продукції), визначених цим Кодексом як підакцизні, що включається до ціни таких товарів (продукції).

Акцизний податок, як і податок на додану вартість (п. 14.1.178 ст. 14 ПК України) - це непрямий податок, а отже не визнається доходом, оскільки підлягає сплаті до бюджету у встановленому законом порядку, а не належить суб'єктові господарювання, який може ним користуватися на власний розсуд (ознака, що притаманна виключно доходу).

Згідно ст. 177 п. 177.3.1 ПК України не включаються до доходу фізичної особи - підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів".

З огляду на викладені норми, судова колегія вважає вірним висновок суду про безпідставність і неправомірність включення відповідачем до складу загального оподатковуваного доходу (виручки у грошовій та негрошовій формі) позивача за 2015 рік суми акцизного податку з реалізованих позивачем підакцизних товарів (скрапленого газу) у розмірі 64523,30 грн. Отже, заниження валового доходу позивача за 2015 рік відсутнє.

Також вірним є твердження суду про те, що безпідставним є висновок апелянта про заниження позивачем валового доходу у жовтні 2014 року по взаємовідносинам з КНВП «Тріботехніка» на 2500,00 грн. (6666,67-4166,67), оскільки в даному випадку чистий оподатковуваний дохід позивача за 2014 рік, з якого слід обрахувати суму податку на доходи фізичних осіб, складає 11812,50 грн.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, оскільки податкове повідомлення-рішення № від 17.01.2017р. є правомірним в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 2214,85 грн., з яких 1771,88 грн. - за податковим зобов'язанням, 442,97 грн. - за штрафом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов