Справа № 1440/2052/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 р. Справа № 1440/2052/18

Категорія: 3.1.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Час і місце ухвалення: м. Миколаїв

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, 3-тя особа: Служба у справах дітей Заводського району Миколаївської міської ради, про скасування рішення від 19.07.2018 та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, 3-тя особа: Служба у справах дітей Заводського району Миколаївської міської ради з вимогами скасувати рішення Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 19.07.2018 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_4, зобов'язати відділ реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зареєструвати місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що відповідач відмовив їй у реєстрації місця проживання дитини ОСОБА_4 у зв'язку з відсутністю письмової згоди батька дитини на виконання вказаних дій, з посиланням на п.18 Правил реєстрації місця проживання. Позивачка зазначає, що між нею та батьком дитини склалися неприязні стосунки та він відмовляється надавати таку згоду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначається, що вона тривалий час намагалася отримати від батька згоду на реєстрацію місця проживання доньки, однак він таку згоду не надає. При цьому апелянт зазначила, що батько дитини не оспорює фактичного проживання дитини з матір'ю, однак як зазначалося вище згоди на реєстрацію місця проживання з матір'ю не надає. В якості правового обґрунтування позивачка посилається на ст.3 Конвенції про права дитини, ст.8 Конвенції про захист прав людини, та відповідну практику Європейського суду з прав людини.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.311 КАС України, враховуючи достатність доказів для її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 є матерію ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 Батьком дитини є ОСОБА_6.

Шлюб між позивачем та ОСОБА_6 було розірвано.

ОСОБА_3 з 13.01.2006 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, у квартирі, яка є її приватною власністю разом з батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_2

19.07.2018 ОСОБА_3 звернулась до відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради для реєстрації доньки ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Державним реєстратором Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відмовлено у проведенні реєстрації місця проживання малолітньої дитини з тих підстав, що не надано письмову згоду іншого законного представника.

Не погодившись з такою відмовою, позивачка оскаржила її у судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з правомірності відмови у проведенні реєстрації місця проживання малолітньої дитини, оскільки між батьками відсутня згода щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина.

Колегія суддів не погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, згідно матеріалів справи, єдиною підставою для відмови у реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері є відсутність письмової згоди другого з батьків. Обов'язковість надання такої згоди відповідач обґрунтовує п. 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207.

Пунктом 11 Правил реєстрації місця проживання передбачено, що орган реєстрації відмовляє в реєстрації/знятті з реєстрації місця проживання, якщо, зокрема, особа не подала необхідних документів або інформації.

Статтею 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року №1382-IV(Закон №1382) передбачено, що у разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (представник).

Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, затверджено Правила реєстрації місця проживання та Порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, які визначають механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також встановлюють форми необхідних для цього документів.

Пунктом 18 Правил визначено перелік документів, які подаються для реєстрації місця проживання.

Також, вказаним пунктом Порядку передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Аналіз зазначених нормативно-правових актів свідчить, що вони врегульовують лише реєстрацію дитини за місцем реєстрації одного з батьків в разі їх реєстрації за різними адресами.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як зазначено у статті 3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 р. N 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. N 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства".

Відповідно до статті 18 вказаного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції "Про права дитини", пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як встановлено статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).

Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Так, в матеріалах справи наявне рішення про розірвання шлюбу від 30.01.2018 року, в якому зазначається, що спір з приводу виховання дитини сторонами досягнуто.

При цьому дитина проживає з матір'ю, обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір'ю дитини, щодо визначення її місця проживання, судом апеляційної інстанції не встановлено, при цьому до суду доказів протилежного не надано.

Також, положеннями ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом ст.3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25 вбачається, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відмова у здійсненні реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері, хоча й здійснена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений пунктами 11, 18 Правил № 207, однак без урахування інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України "Про охорону дитинства" та є непропорційною, а отже позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, 3-тя особа: Служба у справах дітей Заводського району Миколаївської міської ради, про скасування рішення від 19.07.2018 та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Скасувати рішення державного реєстратора Відділу реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 19.07.2018 про відмову у реєстрації місця проживання ОСОБА_4

Зобов'язати відділ реєстрації громадян управління державної реєстрації департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради зареєструвати місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 12 лютого 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова