Справа № 360/516/19
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

12 лютого 2019 року СєвєродонецькСправа № 360/516/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2019 до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Розглянувши матеріали позову, суд дійшов такого.

Пунктом 3 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу.

Суд вважає за необхідне залишити позовну заяву без руху для усунення недоліків з таких підстав.

Відповідно до пункту 4, 5 частини п'ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначається зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Так, в прохальній частині позовної заяви позивач, зокрема, просить визнати протиправною бездіяльність Пенсійного фонду України щодо не організації роботи Марківського ОУПФУ Луганської області щодо забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування, призначення та виплати пенсії позивачу та зобов'язати Пенсійний фонд України прийняти рішення про фінансування, призначення і виплату позивачу пенсії за віком, виконання якого покласти на Марківське ОУПФУ Луганської області.

Відповідно до положень частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту <...>.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. <...> поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим.

Вказане підтверджується і нормою частини другої статті 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Тобто, обов'язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору між сторонами у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають, що начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Таким чином враховуючи наведене нормативне регулювання, право на оскарження індивідуальних актів (рішень, дій, бездіяльності) мають лише особи, права та інтереси яких порушено такими актами.

Тобто, позивач, звертаючись з даною позовною вимогою, стверджує про порушення його прав саме бездіяльністю Пенсійного фонду України щодо не організації роботи Марківського ОУПФУ Луганської області щодо забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування, призначення та виплати пенсії позивачу.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб'єкта владних повноважень в позовній заяві зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

При цьому, в порушення пункту 9 частини п'ятої статті 160 КАС України позивачем в позовній заяві не викладено обставин, якими він обґрунтовує такі вимоги, не вказано, в чому полягає не організація роботи Марківського ОУПФУ Луганської області, не зазначено доказів, що підтверджують вказані обставини, та як вона стосується (зачіпає) індивідуально виражені права чи інтереси ОСОБА_1.

Також представником позивача не наведено підстав для зобов'язання Пенсійного фонду України прийняти рішення про фінансування, призначення і виплату пенсії ОСОБА_1, виконання якого покласти на Марківське ОУПФУ Луганської області, та нормативно-правових актів, якими передбачено прийняття таких рішень Пенсійним фондом України.

За таких обставин, суд вважає за необхідне запропонувати позивачу викласти обставини, якими обґрунтовано вимоги щодо другого відповідача, та зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, позивачу слід надати суду уточнену позовну заяву, приведену у відповідність до вимог статті 160 КАС України. Також позивачу слід надати суду копії уточненої позовної заяви відповідно до кількості учасників справи.

Окрім того, відповідно до частини четвертої статті 161 КАС України позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

В позовній заяві позивач зазначає, що на адвокатський запит представника позивача Марківське ОУПФУ Луганської області листом повідомило, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні та останнє нарахування пенсії відбулося 04.07.2014, а завдання з призначення (перерахунку) та виплати пенсії не входить до компетенції управління. Однак до позовної заяви лист Марківського ОУПФУ Луганської області на адвокатський запит представника позивача додано не було.

Позивачу слід надати суду належним чином засвідчену копію листа Марківського ОУПФУ Луганської області на адвокатський запит представника позивача для долучення до матеріалів справи, а також його копії відповідно до кількості учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Марківського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії залишити без руху.

Запропонувати представнику позивача протягом десяти календарних днів з дня отримання цієї ухвали усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви шляхом надання до суду уточненої позовної заяви та її копій відповідно до кількості учасників справи; належним чином засвідченої копії листа Марківського ОУПФУ Луганської області на адвокатський запит представника позивача для долучення до матеріалів справи, а також його копії відповідно до кількості учасників справи.

В разі неусунення вказаних недоліків у встановлений термін позовну заяву буде повернуто.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена.

СуддяІ.О. Свергун