Справа № 826/10998/16
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Василенка Я. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Видмеденко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 07.06.2016 № , № , № , вимогу про сплату боргу № ф 1306 від 07.06.2016 та рішення № від 07.06.2016 про застосування штрафних санкцій.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2017, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017, в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 27.02.2018, скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.09.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 та направлено справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В судове засідання з'явився представник апелянта, підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову виходячи з того, що всі оскаржувані рішення відповідають вимогам податкового законодавства. Досліджені та оцінені судом докази у справі вказують на обґрунтованість оскаржуваних рішень, які є вірними по суті.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_3 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності 11.04.2006 та платником податку на додану вартість з 27.06.2013. Позивач використовує у своїй діяльності нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та прибудинкову територію, яка (т.1., а.с. 25) використовується для стоянки автотранспортних засобів.

До основного виду діяльності відноситься - за кодом ВЕД 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.

Позивач здійснював свою діяльність, перебуваючи на загальній системі оподаткування, обліку та звітності.

ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі також ДПІ) проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог законодавства з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, виконання вимог іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, дотримання законодавства щодо правильності нарахування, обчислення та сплати ЄСВ за той же період фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 11.05.2016 № 146/26-57-13-06/.

Згідно акту перевірки, контролюючий орган дійшов висновку, що позивачем порушено:

- п.п. 164.1.3, 164.1, 164.3 ст. 164, п. 177.2 ст. 177 Розділу ІІІ Кодексу, а саме занижено доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781, 36 грн, у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахункові рахунки за надані послуги перевезення від замовників;

- п.п. 139.1.1, 139.1.9., 139.1 ст. 139 Розділу ІІІ, п.п. 177.2, 177.3, 177.4 ст. 177 Розділу ІV Кодексу, а саме завищено витрати у загальній сумі 3 138 127, 50 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732, 42 грн, за 2015 рік - 1 590 395, 08 грн, у зв'язку з включенням їх до складу витрат, не підтверджених відповідними платіжними документами та не пов'язаних із провадженням підприємницької діяльності та безпосередньо отриманим доходом;

- п.177.2 ст. 177 Кодексу, а саме заниження чистого оподаткованого доходу за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальній сумі3 721 908, 86 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 1 547 732, 42 грн, за 2015 рік у сумі 2 174 176, 44 грн, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015, у загальній сумі 688 250, 63 грн, у тому числі за 2014 рік у сумі 260 699, 52 грн, за 2015 рік у сумі 427 551, 10 грн.;

- п.4 ст. 4 Розділу ІІ Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, а саме занижено єдиного внеску, що підлягає сплаті до бюджету за період з 01.01.2014 по 31.12.2015 у загальній сумі 168 318, 54, у тому числі за 2014 рік на 83 617, 22 грн, за 2015 рік - на 84 701, 31 грн.;

- п.п. 1.2, 13, п. 16 Підрозділу 10 розділу ХІХ Кодексу, а саме занижено та не перераховано до бюджету військового збору за 2015 рік у розмірі 32 612, 65 грн, внаслідок заниження оподаткованого доходу за 2015 рік у загальній сумі 2 174 176, 44 грн.;

- п.п. 49.18.2, п. 49.18 ст. 49, пп. «б» п. 176.2 ст. 176 Кодексу, а саме не включено до податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (ф. № 1 ДФ) при виплаті доходу фізичним особам підприємцям.

Відповідно до зазначених висновків вирішено стягнути з ФОП ОСОБА_3:

- за податковим повідомленням-рішенням № податок з доходів фізичних осіб 860 313, 29 грн, у тому числі 688 250, 63 грн податкового зобов'язання з цього податку та 172 062, 66 грн фінансових санкцій;

- за податковим повідомленням-рішенням № фінансові санкції у сумі 510, 00 грн у зв'язку із збільшенням грошових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб;

- за податковим повідомленням-рішенням № військовий збір 40 765, 81 грн у тому числі 32 612, 65 грн податкового зобов'язання з цього податку та 8 153, 16 грн фінансових санкцій;

- за вимогою про сплату боргу №ф1306 недоїмку із єдиного внеску у сумі 168318,54 грн;

- за рішенням про застосування штрафних санкцій № штрафні санкції у сумі 16 831, 85 грн.

Не погоджуючись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів виходить з наступного.

Перевіркою контролюючого органу встановлено, що на розрахункові рахунки ФОП ОСОБА_3 за 2015 рік надійшли кошти у сумі 3 007 756, 36 грн за надані послуги перевезення.

Однак, за даними податкової декларації про майновий стан та доходи за 2015 рік, поданої ФОП ОСОБА_3, сума доходу становить 2 423 975, 00 грн. ДПІ стверджує про заниження позивачем доходу (виручки) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення.

За позицією ДПІ, датою при формуванні доходу є дата фактичного надходження коштів на рахунок («касовий метод»).

Позивач вважає, що дохід формується виходячи з тієї події, що сталася раніше (за правилом «першої події»). Тобто, датою зарахування до складу доходів є подія, що відбулася раніше: або зарахування грошей на банківський рахунок, або фактичне виконання послуг одночасно із підписанням акту, внаслідок чого й утворилася розбіжність у звітних документах.

На початку 2015 року позивач отримав на поточний рахунок від ТОВ «Данон», ПП «Санта Україна», ТОВ «Сніжне Сяйво», ППКФ «Бізнес Груп», ТОВ «ТД Тана», ТОВ ГМБХ «Мальцайт», ТОВ «Айзберг Реклами», ТОВ «БЮМК Терра Фуд» оплату за послуги перевезення, які фактично були виконані та обліковані ним до доходів у 2014 році, оскільки відстрочка платежу передбачена умовами договору.

Відповідно до п. 177.2. ПК України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Виручкою є плата, компенсація, одержані від контрагента за послуги, роботи, товари/продукцію.

Відповідно, суми у безготівковій формі зараховуються на рахунок, готівкові - оприбутковуються у касі.

Господарська операція, яка передбачає проведення розрахунків за товари (роботи, послуги) у негрошовій формі в межах одного договору, в п.п. 14.1.10 ПК України визначено як бартерна (товарообмінна) операція. Тобто, в оплату за поставлені, наприклад, послуги з перевезення, може бути отримано товар, продукція, що є розрахунком у негрошовій формі, що стосується і інших операцій, які не передбачають грошового розрахунку за поставлений товар (роботи, послуги).

Саме отримання виручки у грошовій чи негрошовій формі, а не факт поставки послуг/робіт, тобто застосування «касового методу», зумовлює формування загального оподатковуваного доходу у період отримання такого доходу.

У даному випадку, позивачем у 2015 році отримана виручка у грошовій формі у безготівковій формі, яка не включена до складу доходів, що однак, є порушенням вимог п. 177.2. ПК України.

Таким чином, висновки ДПІ є обґрунтованими щодо порушення п.п. 164.1.3., п. 164.3., п. 177.2. ПК України, та позивачем занижено дохід (виручка) за 2015 рік у загальній сумі 583 781,36 грн., у зв'язку з не включенням до складу доходу за 2015 рік сум коштів, які фактично надійшли на розрахунковий рахунок за надані послуги перевезення.

ДПІ встановлено завищення витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат вартості пального, але не використаного у підприємницькій діяльності.

Як вказує позивач, списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм втрат на підставі актів списання. Позивач вважає, що віднесення вартості ПММ до витрат є законним, відповідно до п.п. 177.4.1 ПК України, та обґрунтованим, оскільки ПММ використовувались для вантажних перевезень.

Відповідно до п. 177.2. ПК України (в редакції за період 2014 року) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4. ПК України (в редакції у період 2014) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до п. 138.1. ПК України розділу ІІІ ПК України (в редакції у період 2014 року) витрати операційної діяльності визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 статті 138 ПК України.

Відповідно до п. 138.4. ПК України (щодо періоду 2014) витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Таким чином, витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому ФОП відповідно до п. 177.2. ПК України отримав дохід (висновки суду щодо застосування «касового методу») від реалізації, наприклад, послуг з перевезення у вигляді виручки у грошовій чи негрошовій формі.

Відповідно до п. 138.8. ПК України (щодо періоду 2014), крім іншого, передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Відповідно до п. 138.2. ПК України (щодо періоду 2014) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

З 2015 року перелік витрат визначений безпосередньо у п. 177.4. ПК України.

Враховуючи положення п. 177.4., п. 177.11. ПК України (в редакції у період 2015), пункту 1, п/п. 7 п. 6 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481, слід також дійти висновку, що витрати, які формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Підпунктом 14.1.36 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до п. 177.10. ПК України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Витрати, які використовується в господарській діяльності, вартість придбаних послуг мають бути прямо пов'язані з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг та безпосередньо пов'язані з отриманням доходу підприємця.

Відповідно до п. 44.1 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

ДПІ частково визнала витрати на пальне. Відповідно до актів списання палива, використано палива в 2014 на суму 2 374 525,89 грн., в 2015 - на суму 722 283,42 грн.

За результатами перевірки правильності формування витрат в частині придбання палива встановлено завищення ФОП витрат на загальну суму 2 160 043,48 грн., а саме: за 2014 - у сумі 942 258,22 грн., за 2015 - 1 219 799,26 грн., у зв'язку з включенням до складу витрат вартості пального, не використаного у підприємницькій діяльності.

Колегія суддів зазначає, що формально оформлені акти про списання пального не є достатньою підставою для формування витрат, оскільки вказані акти не містять будь-якої відомостей та деталізації, які б пов'язували списане пальне з господарською діяльністю позивача.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 9 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Крім того, відповідно до розділу І Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу України наказом від 14 жовтня 1997 р. № 363, товарно-транспортні накладні - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

У даному випадку на підтвердження витрат на пальне та на виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, під час розгляду справи так і не надано товарно-транспортних накладних, будь-яких інших взаємопов'язаних документів, які б, у взаємозв'язку з Нормами витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затвердженими наказом Міністерством транспорту України від 10 лютого 1998 року № 43 (із змінами), приписами ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» (щодо підтвердження надання послуг) та в кореспонденції між собою, зумовлювали висновок про прямий та безпосередній зв'язок невизнаних ДПІ витрат на пальне з господарською діяльністю позивача (з транспортом позивача) щодо здійснення перевезень вантажів в межах комерційної діяльності позивача.

Враховуючи наведене, а також те, що позивач перебував на загальній системі оподаткування, що покладає на нього обов'язки вести облік відповідно до обраної (загальної) системи оподаткування, суд першої інстанції правильно зробив висновок, що позивач не довів обставин, на які він посилається у позовній заяві щодо зв'язку вказаних витрат з господарською діяльністю позивача.

При цьому, судом враховано, що ухвалами від 29.07.2016, 03.04.2018 (п. 6 ухвали), 07.09.2018 (п. 2 ухвали) у позивача витребовувались ТТН та всі докази, матеріали, якими позивач обґрунтовує позов, у т.ч. з урахуванням висновків Верховного Суду, зокрема: докази, що підтверджують зв'язок витрат із господарською діяльністю позивача, їх склад та ін.

Контролюючий орган зазначає також, що у 2015 році, в порушення п. 177.4 ст. 177 Кодексу, ФОП ОСОБА_3 включив до складу витрат послуги з надання бухгалтерського супроводу ТОВ «Віннком-Брейн» у сумі 21 570, 00 грн, а також витрати на страхування, оплачені ПАТ «УТСК» та ПАТ «СК Скайд» на загальну суму 11 932, 88 грн, а саме: за 2014 рік - 2 344, 68 грн., за 2015 рік - 9 588, 20 грн.

Позивач, окрім складених актів про виконані роботи, не надав суду первинних документів, які б підтверджували зв'язок даних витрат з підприємницькою діяльністю.

В силу вимог п. 44.1., п. 85.2 ПК України платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів; платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту; платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки.

У даному випадку позивачем не спростовується та супровідним (т.1., а.с. 158) підтверджується, що документи, пов'язані із страхуванням під час перевірки не подавалися.

Не надано також доказів подання вказаних документів після завершення перевірки в рамках подання заперечень на акт перевірки, що передбачено положеннями п. 44.7. ПК України.

Обов'язок контролюючого органу здійснювати перевірку на підставі первинних документів кореспондується з обов'язком платника податків зберігати такі первинні документи та надавати їх при перевірці. Не надання таких документів нормами пункту 44.6. ПК України прирівнюється до їх відсутності. Єдине виключення при застосуванні правових наслідків ненадання платником податків на вимогу контролюючого органу зазначених вище документів становить їх відсутність внаслідок виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами. Однак, відсутні докази вилучення у позивача первинних документів в рамках КПК України.

Надання первинних документів згодом, у т.ч. під час розгляду справи у суді, не змінює статусу цих документів, як таких, що були відсутні на час формування даних звітності та їх надання згодом не має правових наслідків для цілей підтвердження правомірності формування спірних сум податкових вигод у відповідний податковий період.

Надані позивачем акти від 30.12.2014 та від 30.12.2015 за відносинами з ПАТ «УТСК» (т.1., а.с. 93-94), не підписані з боку позивача, що вказує про відсутність обов'язкового реквізиту, передбаченого ч. 2 ст. 9 Закону № 996-XIV (в редакції на час формування обліку), та неможливість їх врахування для цілей бухгалтерського та податкового обліку.

Наведене спростовує доводи позивача щодо правомірного формування та обліку вказаних витрат оскільки відображення в Книзі обліку доходів і витрат певних показників, без їх підтвердження первинними документами, не може бути підставою для визнання відповідних витрат.

До складу витрат ФОП ОСОБА_3 за 2014-2015 роки включено витрати на миття автомобілів ТОВ «Легіон-СМ» на загальну суму 11 525, 00 грн.

Позивач вказує на необґрунтованість висновків ДПІ щодо неправомірності віднесення до витрат - витрат щодо миття та чищення автомобіля у сумі 11 525,00 грн., що пов'язано із здійсненням господарської діяльності, обґрунтовуючи наявністю актів виконаних робіт.

Разом з тим, у зв'язку з не зазначенням в актах виконаних робіт автомобілів, які обслуговувалися ТОВ «Легіон-СМ», позивачем не надано під час розгляду справи копії договору, копії первинних та платіжних документів, які б підтверджували понесені витрати.

Позивачем надано роздруківку таблиці з написами: «реєстр», «додаток до договору № 136 від 01.11.2013». Проте, за загальним правилом будь-яка угода (додаткова угода, додаток до договору) такого роду підписується обома сторонами. У даному випадку, цей документ з назвою «додаток до договору» не підписаний з боку позивача. На копії цього документу наявний лише відтиск печатки ТОВ «Легіон-СМ» та підпис невідомої особи.

Враховуючи наведене, вказаний документ не може вважатися юридично значимим первинним документом для цілей формування обліку, а відтак, враховуючи, що відповідні записи у Книзі обліку доходів і витрат мають значення лише у разі їх підтвердження, позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами правомірного формування вказаних витрат та не спростовано в порядку ч. 1 ст. 77 КАС України висновки ДПІ за даним епізодом.

Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що контролюючий орган не зарахував їх за неможливістю віднесення до витрат, фактично пов'язаних з господарською діяльністю.

Позивач також вважає безпідставними висновки ДПІ відносно неправомірності віднесення до витрат 346 791,09 грн., що складає вартість запасних частин, придбаних протягом 2014-2015. На його думку, витрати позивача, окрім документів, зазначених в акті перевірки, підтверджуються копіями актів списання, які складалися по факту виконання робіт з ремонту автомобілів господарським способом (власними силами).

На підтвердження понесених витрат, позивач під час розгляду справи надав копії актів про списання (т.1., а.с. 99 - 116). Акти містять визначення статті витрат - собівартість реалізованої продукції, робіт, послуг власного виробництва. Однак, акти не містять інформації, яка б пов'язувала списані матеріальні цінності з автомобілями, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності. З урахування змісту додатку № 2 до акту перевірки та положень п. 85.7. ПК України, відсутні докази того, що вказані акти за описом передавалися ДПІ під час проведення перевірки, у зв'язку з чим у цьому випадку застосовуються наслідки, передбачені п. 44.6. ПК України, а саме - зазначені документи вважаються відсутніми на час формування в обліку витрат та, відповідно, не можуть бути підставою для визнання витрат.

Позивачем, в порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 КАС України, не надано до матеріалів справи будь-яких первинних документів щодо придбання вказаних матеріальних цінностей, а відтак, не доведено перед судом правомірності формування вказаних витрат, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання висновків ДПІ протиправними.

Перевіркою встановлено також, що до витрат позивачем віднесено придбання запасних частин для обслуговування автомобілів, а саме: шин, акумуляторів, масла та інших запчастин, яке здійснювалося підприємцем у ТОВ «АТЛ», ПАТ «Київоблагротехпостач», ТОВ «Прайд ойл Груп», ТОВ «АМ-Технологія», ТОВ «ТЦ Анкомтех», ТОВ «ТПК Омега-Автопоставка», ТОВ «Тера», ПАТ «АТП Атлант».

Придбання запчастин здійснювалося у безготівковій та готівковій формі на загальну суму 16 936, 48 грн. За період 2014-2015 років до складу витрат ФОП ОСОБА_3 включено витрати у загальній сумі 346 791, 09 грн.

При цьому, до перевірки не надано актів виконаних робіт або інших документів, які б підтверджували встановлення придбаних запчастин на автомобілі, які безпосередньо використовувалися у підприємницькій діяльності та пов'язані з отриманням доходу.

Крім того, позивач не використовує працю найманих працівників (автомеханіка, автослюсарів, авто електриків, тощо), які б могли провести роботи з заміни запасних частин. Отже, витрати на придбання запасних частин у сумі 346 791, 09 грн правомірно не зараховані відповідачем, як не підтверджені.

З таких самих причин не зараховано до витрат за 2014-2015 роки послуги по ремонту автомобілів ПАТ «АТП Атлант» у загальній сумі 31 119, 06 грн., а також автомобілів ТОВ «Тідісі Україна» у загальній сумі 1 070, 83 грн.

На підтвердження витрат на інформаційні послуги за відносинами з ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_8 та ФОП ОСОБА_4 у загальній сумі 3 174,16 грн. до матеріалів справи позивачем надано три копії актів.

Так, надано копію акту, підписаного з ФОП ОСОБА_7 (т.1., а.с. 120), складеного 08.12.2014 у м. Луганськ, на суму 360 грн. Номенклатура послуг - «постачання онлайн-сервісів щодо вантажів і транспорту для перевезення». Крім того, надано копію акту від 03.11.2014, складеного з ФОП ОСОБА_4 на суму 570 грн. Номенклатура поставки - «оброблення даних та розміщення інформації на веб-вузлах за тендер данон». Надано також копію акту від 22.10.2015 з ФОП ОСОБА_8; номенклатура поставки - «хостінг та технічна підтримка (відстеження роботи сайта, усунення технічних складностей на рік».

Однак, в контексті вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», вказані акти не розкривають змісту цих послуг, не містять їх деталізації - у чому конкретно вони полягали. При цьому, відсутні будь-які відомості щодо наявності у позивача сайту та його використання у підприємницькій діяльності, як і не надано будь-яких доказів, як то - screenshot, щодо використання вказаних послуг, які б свідчили про використання позивачем певних інформаційних технологій чи ресурсів.

У зв'язку з не підтвердженням витрат (придбання приладдя та матеріалів), а саме: токарного станка у ТОВ «БМТ Вектор» на суму 298, 97 грн, шиномонтажного верстата та балансувального стенда у ТОВ «Автомеханіка» у сумі 16 900, 00 грн, облицювальної деревинно-стружкової плити у ТОВ «Крона Лайн»у сумі 2 177, 22 грн, логера у ТОВ Тера у сумі 773, 33 грн., оплату товарів ТОВ «Глобал ІТ» у сумі 6 193, 17 грн, листа металу у ТОВ «Метал Холдинг Трейд» у сумі 503,32 грн., у зв'язку з відсутністю доказів, які б підтверджували використання у підприємницькій діяльності вищевказаних матеріалів та приладдя.

На думку позивача, ці витрати обґрунтовані видами діяльності, отриманням та вищезгаданими актами списання.

У даному випадку, позивачем до матеріалів справи не надано первинних документів щодо придбання вказаних матеріалів та приладдя. Не надано також і будь-яких доказів використання вказаного обладнання/приладдя в межах господарської діяльності. Відносно посилання позивача на акти списання (т.1., а.с. 99 - 116), то, як вже зазначалося вище, вказані акти списання не містять інформації, яка б пов'язувала списані матеріальні цінності з конкретними автомобілями, які використовувались позивачем у його господарській діяльності. В цих актах, як вже зазначалося, відсутнє будь-яке посилання на державні номери автомобілів, які за твердженням позивача використовувались у його діяльності. Ці акти, не подавалися під час проведення перевірки у зв'язку з чим у цьому випадку застосовуються наслідки, передбачені п. 44.6. ПК України. На підтвердження надання цих актів під час перевірки не надано опису, передбаченого п. 85.7. ПК України.

Відсутні будь-які докази використання вказаного приладдя, обладнання найманими працівниками позивача відповідно до їх підготовки, як і використання обладнання залученими організаціями для цілей ремонту/обслуговування автомобілів позивача.

Відповідно до п. 177.3 ПК України, для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Фізичні особи-підприємці, які працюють на загальній системі оподаткування та зареєстровані платниками ПДВ, що має місце у даному випадку, не мають права включати до складу витрат суми ПДВ, які сплачені до бюджету.

Відтак, позивач в порушення п.п. 139.1.6 п.139 ст. 139, п. 177.3 ст. 177 Кодексу включив до складу витрат суму сплаченого податку на додану вартість у сумі 23131,00 грн.

Також витрати на транспортно-експедиторське обслуговування ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10, ТОВ «Логус Компані» на загальну суму 410 470 грн., 531 110, 00 грн., 42 330, 00 грн. відповідно, при цьому, документів, які б підтверджували, що транспортно-експедиторські послуги надавалися транспортом позивача не надано, як не надано заявок на перевезення вантажу, відповідно до яких можливо було б встановити яким саме транспортом і за якими маршрутами надавалися послуги ФОП ОСОБА_9 та ФОП ОСОБА_10

Відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»: (1) транспортно-експедиторська діяльність, це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; (2) транспортно-експедиторська послуга, це робота, що безпосередньо пов'язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; (3) експедитор (транспортний експедитор), це суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування (стаття 1 Закону).

Згідно із ст. 9 цього Закону за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Отже, встановлені спеціальні правила щодо документального оформлення виконання такого роду операцій та істотні умови, тобто обов'язкові умови щодо змісту договору та, відповідно, первинних документів, які супроводжують такі операції.

Однак, на підтвердження витрат та їх безпосереднього зв'язку з господарською діяльністю позивача, під час розгляду справи не надано: договорів та первинних документами за відносинами з третіми особами, які початково замовляли у позивача послуги з транспортно-експедиційного обслуговування та виконання яких надалі, за твердженням позивача, передоручалось в порядку субпідряду, актів, складених за відносинами з іншими ФОП, не надано документально підтверджених відомостей щодо маршрутів перевезень, найменування/типу вантажу, його ваги/кількості, пунктів відвантаження та пунктів розвантаження, як і не надано відомостей про вантажовідправників та вантажоотримувачів, власників вантажу та власне заявок на здійснення перевезень.

Не надано також і товарно-транспортних накладних, які, відповідно до положень вищезгаданого Закону, супроводжують виконання транспортно-експедиційних послуг, а також маршрутних листів.

Відсутність належних та допустимих доказів, первинних документів, які є підставою для формування спірних сум витрат тягне за собою як наслідок безпідставність формування їх з боку позивача.

Інформація в актах є недостатньою для цілей врахування в обліку, як юридично значимих документів. Само ж по собі відображення певних відомостей у Книзі обліку доходів і витрат, без їх документального підтвердження, не є підставою для визнання витрат.

Враховуючи вищевикладене, висновки ДПІ щодо визначення чистого прибутку і документально підтвердженими витратами, пов'язаних з господарською діяльністю позивача, є обґрунтованими, а донарахування до сплати ПДФО є правомірним та відсутні підстави для скасування податкового повідомлення-рішення №, у т.ч. щодо штрафних санкцій, враховуючи правомірність донарахованого податку.

Також, податковим органом прийнято ППР № , у зв'язку з порушенням позивачем п.п 49.18.2 ПК України, п.п. «б» п. 176.2. ПК України та обставинах не включення до ф. 1ДФ ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_8 при виплаті доходу за надання інформаційних послуг.

Відповідно до п.п. «б» п. 176.2. ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Відповідно до п.п. 49.18.2 ПК України 49.18. податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Відповідно до п. 119.2. ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов'язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Відповідно до Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженого наказом Мінфіну України від 13 січня 2015 року № 4 сума винагород та інших виплат, нарахованих (виплачених) на користь фізичних осіб - підприємців, відображається у податковому розрахунку за ф. 1ДФ під ознакою доходу « 157» «Дохід, виплачений самозайнятій особі (підпункт 165.1.36 пункту 165.1 статті 165, статей 177 та 178 розділу IV Кодексу)». Те саме передбачалося Порядком, затвердженим наказом Міндоходів від 21.01.2014 № 49.

Якщо фізичною особою-підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документа, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності, що у даному випадку не заперечується сторонами, податковий агент подає податковий розрахунок за формою N 1-ДФ де зазначає суму нарахованого і виплаченого доходу (п.п. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165, ст. 177 та 178 ПКУ) з ознакою доходу « 157», проте податок на доходи фізичних осіб та військовий збір не утримує і не сплачує, оскільки відповідно до норм ПКУ фізична особа - підприємець здійснює оподаткування такого доходу самостійно.

Відтак, позивачу потрібно було включити відомості про вказаних контрагентів у Податковий розрахунок, що ним не було виконано, відтак, відсутні підстави для висновку про протиправність ППР № .

Як встановлено, позивач є платником єдиного внеску відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (п. 4 ч. 1 ст. 4; в редакції на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону ЄСВ нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, доводи та висновки ДПІ щодо формування загального оподатковуваного доходу, витрат, чистого доходу та щодо донарахування ПДФО є обґрунтованими та вірними по суті, а відтак, відносно визначення ЄСВ, у суду відсутні підстави для висновку про безпідставність визначення ДПІ бази нарахування ЄСВ та донарахованої суми ЄСВ з урахуванням дотримання рівня максимальної величини.

Враховуючи те, що ДПІ вірно визначена сума ЄСВ, яка не була нарахована та сплачена позивачем, прийняття оскаржуваної вимоги є правомірним як і рішення про застосування штрафних санкцій від від 07.06.2016, яке є похідним від донарахування ЄСВ.

Враховуючи правомірність донарахування ЄСВ, є правомірним застосування штрафу.

Правове регулювання відносно нарахування та сплати військового збору визначене у п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ ПК України. Однак, описка у нумерації розділу (як вказано податковим органом - ХІХ ПК України) не є перешкодою для застосування до результатів діяльності позивача правового регулювання, визначеного п. 16-1 Підрозділу 10 саме розділу ХХ ПК України, оскільки в Акті перевірки (т.1., а.с. 38) відповідачем фактично відтворено саме положення п. 16-1 Підрозділу 10 саме Розділу ХХ ПК України.

Так, пунктом 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ ПК України, який набрав чинності з 01.01.2015, передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу (п.1.1.). Позивачем, не заперечується те, що він є платником військового збору.

Об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання) (п.п. 1.2 п. 16-1 підрозд. 10 розд. XX ПКУ).

Згідно з п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПКУ загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із ст. 177 ПКУ.

Об'єктом оподаткування фізичної особи - підприємця є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті 177 Кодексу). Ставка збору складає 1,5% об'єкта оподаткування (п.п. 1.3 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПКУ).

Отже, фізичні особи-підприємці (крім тих що обрали спрощену систему) за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотки чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період.

Збільшення грошового зобов'язання, зокрема, з військового збору є похідним від збільшення сум грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, тобто залежать від правильності визначення об'єкта оподаткування (чистого доходу) - різниці між загальним річним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Враховуючи вимоги п. 123.1. ПК України, відсутні підстави для висновку про протиправність визначення штрафних санкцій та скасування податкового повідомлення-рішення № .

Таким чином, судом першої інстанції взято до уваги постанову Верховного Суду від 27.02.2018 під час прийняття рішення по суті, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з'ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.11.2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 12.02.2019