Справа № 826/2478/18
Суддя: Донець В.А.
Дата ухвалення: 2018-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22 травня 2018 року № 826/2478/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі судді Донця В.А., секретар судового засідання Сом П.А., розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві, Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, податкової вимоги, рішення про опис майна у податкову заставу

за участю представника відповідача - Галкіна Є. Ю.

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом про: визнання протиправним та скасування: податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18.06.2015 №13705-17; податкової вимоги Головного управління ДФС у м. Києві від 18.01.2018 №9287-17; рішення про опис майна у податкову заставу Головного управління ДФС у м. Києві від 18.01.2018 №9287-17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у контролюючого органу не було правових підстав для нарахування транспортного податку у 2015 році, позаяк застосування останнім положень статті 267 Податкового кодексу України у вказаному періоді суперечить положенням статті 58 Конституції України, відповідно податкова вимога від 18.01.2018 №9287-17 і рішення про опис майна у податкову заставу від 18.01.2018 №9287-17 підлягають скасуванню.

Представник позивача в судове засідання 22.05.2018 не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином.

Представник відповідачів, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зазначивши, що оскаржувані рішення прийняті у встановленому законом порядку та в межах повноважень контролюючого органу. Додатково наголосив, що транспортний податок, як обов'язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм статті 267 Податкового кодексу України з 01.01.2015, безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником автомобіля марки Toyota, модель Highlander, 2012 року випуску, тип легковий універсал - В, об'єм двигуна 3456, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3

Державною податковою інспекцією у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 18.06.2015 №13705-17, яким позивачеві визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25000,00 грн.

Позивачем сплачено визначену суму, що підтверджується платіжним дорученням від 15.09.2015 №1.

На підставі акту камеральної перевірки від 11.08.2017 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення рішення від 11.08.2017 № у зв'язку з порушенням строку сплати грошового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб яка 27.11.2017 надіслана на адресу позивача.

Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкову вимогу від 18.01.2018 №9287-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 18.01.2018 № 9287-17.

Не погоджуючись з рішеннями контролюючого органу, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону України від 28.12.2014 №71-VIII, місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку в 2015 року, є обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України установлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Водночас ця норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

У даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону України від 28.12.2014 №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов'язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим, відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Відтак, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті та опубліковані у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік, та, відповідно не могли бути застосовані у 2015 році.

Прийняття Верховною Радою України і набрання чинності з Закону України від 28.12.2014 №71-VIII, обов'язковість для місцевих рад впровадити транспортний податок, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України.

Вказане вбачається також з пункту 4 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Прикінцеві положення Закону України від 28.12.2014 №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

З огляду на таке правове регулювання, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

А тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. У свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи викладене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов'язку встановити транспортний податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік, а не на 2015 рік, тому транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи з наведеного, підстави для справляння транспортного податку у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є приписи підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм права, суд дійшов висновку, що в контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015 № 13705-17 яким визначено транспортний податок позивачу в розмірі 25000,00 грн., оскільки запроваджені Законом України від 28.12.2014 №71-VIII зобов'язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01.01.2016.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом, наприклад, постанови від 04.05.2018 у справі №826/14877/16, від 04.05.2018 у справі №826/12361/16.

Щодо вимог позивача про визнання протиправним та скасування податкової вимоги від 18.01.2018 №9287-17 Головного управління ДФС у м. Києві, визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу від 18.01.2018 №9287-17 Головного управління ДФС у м. Києві суд зазначає, що на підставі акту про результати камеральної перевірки даних щодо транспортного податку з фізичних осіб Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.08.2017 №. На підставі вказаного податкового повідомлення-рішення Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві прийнято податкову вимогу від 18.01.2018 №9287-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 18.01.2018 №9287-17. Позивачем податкове повідомлення-рішення від 11.08.2017 № не оскаржується, доказів його скасування не надано. В ухвалі суду від 16.02.2018 про залишення позовної заяви без руху судом пропонувалось позивачу привести у відповідність зміст позовних вимог. Крім того, позивач не скористалась свої правом подання заяви про зміну предмету спору, до судового засідання позивач також не з'явилась.

Оскільки податкове-повідомлення рішення від 11.08.2017 № не оскаржене та є чинним, то підстави для скасування податкової вимоги від 18.01.2018 №9287-17 та рішення про опис майна у податкову заставу від 18.01.2018 №9287-17 відсутні.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015 №13705-1712.

Частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн. (квитанція про сплату від 08.02.2018 №93437). Оскільки, позов задоволено частково, то на користь позивача слід присудити понесені ним судові витрати в розмірі 635,16 грн. за рахунок бюджетних асигнувань призначених для відповідача.

Керуючись статтею 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 18 червня 2015 №13705-17.

У задоволені решти адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 635,16 грн. (шістсот тридцять п'ять грн. 16 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1).

Відповідач - Державна податкова інспекція у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві (ідентифікаційний код 39468461, місцезнаходження: 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 23).

Відповідач - Головне управління ДФС у м. Києві (ідентифікаційний код 39439980, місцезнаходження: 04655, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19).

Відповідно до статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно зі статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Підпунктом 15.5 пункту 15 Розділ VII "Перехідні положення" передбачено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення виготовлено 08 лютого 2019 року.

Суддя В.А. Донець