Справа № 132/3460/16-а
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2019 року

м. Київ

справа №132/3460/16-а

адміністративне провадження №К/9901/18791/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Анцупової Т.О., Мороз Л.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року (головуючий суддя Смілянець Е.С., судді: Сушко О.О., Залімський І.Г.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року (головуючий суддя Загороднюк А.Г., судді: Полотнянко Ю.П., Драчук Т.О.) у справі №132/3460/16-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного Фонду України у Вінницькій області про визнання неправомірними дій щодо відмови виплати пенсії і вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (надалі також - відповідач, Головне УПФ), в якому просив:

- визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у відновленні виплати пенсії за вислугу років;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відновити виплату пенсії за вислугу років з 27 травня 2016 року, призначеної йому довічно відповідно до Закону України «Про забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ;

- допустити постанову до негайного виконання.

Постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково. Відмовлено в задоволенні вимоги про звернення постанови суду до негайного виконання.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову про відмову в позові.

Вирішуючи спір між сторонами, суди встановили, що з січня 2011 року по даний час позивач перебуває на обліку в Головному УПФ та отримував пенсію за вислугу років, яка йому була призначена довічно відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-ХІІ).

Згідно рішення 5 сесії 7 скликання від 27 травня 2016 року Калинівської районної ради «Про обрання заступника голови районної ради» позивача було обрано заступником голови районної ради.

З 27 травня 2016 року відповідачем припинено виплату пенсії позивачу, оскільки згідно статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (в редакції законів №213-VIII від 02.03.2015 та №911-VІІІ від 24.12.2015), якою передбачено, що тимчасово, у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідам І та II групи, інвалідам війни III групи та учасникам бойових дій, осіб на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», далі - особи, на яких не поширюються особливий порядок виплати пенсій) у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України не виплачуються.

Суд першої інстанції визнав протиправними дії Головного УПФ щодо припинення виплати пенсії, мотивуючи своє рішення тим, що вказаний в пункті 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року №213-VIII (далі - Закон №213-VIII) закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 1 червня 2015 року прийнятий не був, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії/щомісячне грошове утримання за цим Законом не призначаються. Таким чином пенсія позивача підлягає відновленню, у зв'язку з відсутністю зазначених у статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII підстав для її невиплати.

Суд апеляційної інстанції не погодився з такими висновками суду першої інстанції з тих підстав, що позивач працює на посаді заступника голови Калинівської районної ради, тобто є посадовою особою органів місцевого самоврядування, відповідно, на нього розповсюджуються норми Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 №2493-III (далі - Закон №2493-ІІІ). Відповідно до ст.21 Закону №2493-ІІІ встановлено, що пенсія призначена особам, що працюють в органах місцевого самоврядування у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року не виплачується, а тому відповідач правомірно припинив виплату пенсії.

30 березня 2017 року позивач подав заяву про перегляд постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року за нововиявленими обставинами, яка вмотивована тим, що при розгляді справи судом не враховано Рішення Конституційного Суду України за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статі 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" - справа №1-38/2016. Вказаним Рішенням визнано такими, що не відповідають Конституції України (конституційності) положення другого речення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статі 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

З цих підстав позивач просив скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року і відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у задоволенні заяви про перегляд постанови суду за нововиявленими обставинами відмовив.

Ухвала суду вмотивована тим, що на момент розгляду апеляційним судом справи, рішення Конституційного суду України було оприлюднено в офіційних ЗМІ. Тобто, обставини на які посилається скаржник у поданій заяві не є нововиявленими, а тому не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції та ухвалою апеляційного суду про відмову у її перегляді за нововиявленими обставинами, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що Закон №213-VIII і Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ (далі - Закон №911-VІІІ) суттєво звузили зміст та обсяг існуючих прав і свобод, що стало підставою для звернення Верховного Суду України до Конституційного Суду України з конституційним поданням. Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року справа №1-38/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (конституційності) положення другого речення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статі 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Тобто, на думку скаржника, вказане Рішення є обов'язковим і підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а залишення його поза увагою судом апеляційної інстанції суттєво впливає на відновлення незаконно призупиненої пенсії призначеної йому довічно за вислугу років відповідно до Закону №2262-ХІІ.

Вказує, що Рішення Конституційного Суду України є нововиявленою для нього обставиною, оскільки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції повне судове рішення не оголошувалось.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на правильність висновків суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову і ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З 1 квітня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII (далі - Закон №213-VIII), яким внесено зміни до ряду законів, зокрема до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Частину сьому статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються».

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, вказану норму викладено в іншій редакції: «У частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» (цифри і слова « 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінити цифрами і словами « 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень Закону №911-VIII цей Закон набирає чинності з 1 січня 2016 року.

При цьому, пунктом 2 Прикінцевих положень Закону №213-VIII встановлено, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання скаржника на пункт 5 Прикінцевих положень Закону №213-VIII є безпідставними, оскільки позивач є посадовою особою органу місцевого самоврядування, і на нього розповсюджується частина сьома ст.21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якої у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року в період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

При цьому, за змістом вказаної норми не виплачуються будь-які призначені пенсії, в тому числі і ті, що призначені згідно Закону №2262-ХІІ.

Та обставина, що Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року справа №1-38/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (конституційності) положення другого речення частини 7 статті 43, першого речення частини 1 статі 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не впливає на правильність висновків суду, оскільки цим Рішенням визнано неконституційним обмеження пенсії максимальним розміром і тимчасове зупинення виплати пенсії особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів".

Тобто, це Рішення не впливає на порядок виплати пенсії позивачу під час його роботи в органах місцевого самоврядування, що врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Посилання позивача на те, що вказане Рішення є нововиявленою обставиною, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вичерпний перелік підстав для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами викладено в частині другій статті 245 КАС України (в редакції діючій на час постановлення оскарженої постанови суду):

1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправильного перекладу, фальшивості документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення;

3) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення;

4) скасування судового рішення, яке стало підставою для прийняття постанови чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

5) встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконано.

Враховуючи, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», норми якого і були застосовані судом апеляційної інстанції, і положення цього Закону Рішенням від 20 грудня 2016 року, на яке посилається позивач, не визнавались неконституційними, підстави для перегляду постанови суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами відсутні.

Крім того, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, вказане Рішення Конституційного Суду України було прийнято і опубліковано до моменту винесення апеляційним судом постанови у справі, у зв'язку з чим підстави вважати його наявність нововиявленою обставиною відсутні.

Доводи позивача, що вказане Рішення є нововиявленою обставиною для нього, не може свідчити про наявність підстав для скасування ухвали апеляційного суду, оскільки необізнаність особи з нормативно-правовими актами, а так само і рішеннями Конституційного Суду України не визначені законодавцем як підстави для перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.

Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом апеляційної інстанції не допущено неправильного застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 343, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 2 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2017 року у справі №132/3460/16-а залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.М. Гімон

Т.О. Анцупова

Л.Л. Мороз ,

Судді Верховного Суду