Справа № 813/3415/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3785/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізка І.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Носа С.П.,

з участю секретаря судових засідань Ігнатищ Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року, прийняте суддею Коморним О.І. о 15 годині 50 хвилин у місті Львові у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2.) звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною і скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці) від 18 липня 2018 року № ЛВ 631/448/АВ/ФС про накладення на нього штрафу у розмірі 223380 грн. на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року у справі № 813/3415/18 у задоволенні позову було відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова від 18 липня 2018 року № ЛВ 631/448/АВ/ФС прийнята ГУ Держпраці у межах компетенції та у порядку, що передбачений чинним законодавством, а отже вимоги позивача є безпідставними.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. На обґрунтування своїх вимог посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з'ясування обставин справи. При цьому наполягає на тому, що належних підстав для інспекційного відвідування у відповідача не було, саме інспекційне відвідування було проведене з порушенням встановленої процедури, акт перевірки та припис складалися не за місцем інспекційного відвідування. Окрім того, додатково звертає увагу апеляційного суду на те, що ФОП ОСОБА_2 не було належним чином повідомлено про розгляд справи про накладення штрафу, а сама постанова про накладення штрафу від 18 липня 2018 року була надіслана позивачу за сім днів до її складення 11 липня 2018 року. Додатково акцентує увагу на неповному з'ясуванні судом першої інстанції обставин справи, що проявилося у невстановленні факту перебування особи, на підставі звернення якої проводилася перевірка, у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 Відтак вважає оскаржувану постанову такою, що є протиправною і підлягає скасуванню.

ГУ Держпраці подало відзив на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому наполягає на тому, що порушення, за вчинення якого позивача було притягнуто до відповідальності, доведено матеріалами справи та не заперечується самим ФОП ОСОБА_2

Інспекційне відвідування позивача було проведено у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (далі - Порядок № 295) за зверненням фізичної особи, що працювала у ФОП ОСОБА_2

Розгляд справи про накладення штрафу було проведено без позивача, проте з належним повідомленням його про час та місце розгляду та за відсутності клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі, у повному обсязі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовну заяву ФОП ОСОБА_2

Представник ГУ Держпраці у ході апеляційного розгляду заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, оскаржуваною постановою начальника ГУ Держпраці від 18 липня 2018 року № ЛВ 631/448/АВ/ФС на ФОП ОСОБА_2 було накладено штраф у розмірі 223380 грн. на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП за порушення вимог частини 6 статті 95 КЗпП та статті 33 Закону України «Про оплату праці».

Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 із наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 509).

Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що він визначає механізм накладення на суб'єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 КЗпП та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

Згідно із пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об'єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (пункт 3 Порядку № 509).

Пунктом 6 Порядку № 509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше, ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Відповідно до приписів пункту 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Відповідно до наведеного у «Словнику української мови» в 11-ти томах (1970-1980) тлумачення, слова «повідомляти», «повідомити» мають значення доводити до чийого-небудь відома, сповіщати.

Пунктом 6 Порядку № 509 передбачено п'ять способів письмового повідомлення про розгляд справи суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше, ніж за п'ять днів до дати розгляду:

1) рекомендованим листом;

2) телеграмою;

3) телефаксом;

4) телефонограмою;

5) шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

При цьому суд апеляційної інстанції акцентує увагу на тому, що у пункті 6 Порядку № 509 зазначено саме про повідомлення уповноваженими посадовими осмобами, а не про надіслання повідомлення суб'єктам господарювання та роботодавцям не пізніше, ніж за п'ять днів до дати розгляду їх справи.

На переконання апеляційного суду, оскільки всі зазначені способи повідомлення про розгляд справи суб'єктів господарювання є однаково можливими для застосування уповноваженими посадовими особами, тобто рівнозначними, то і їх використання повинно тягнути за собою однакові наслідки для адресатів.

Відтак, очевидним є те, що використання будь-якого із зазначених способів повинно мати наслідком доведення до відома / сповіщення суб'єктів господарювання та роботодавців про те, що розгляд їх справи буде здійснюватися не раніше п'яти днів від дня отримання такої інформації. Передбачення у Порядку № 509 вказаного строку, на переконання апеляційного суду, обумовлена необхідністю надання суб'єктам господарювання та роботодавцям можливості належним чином підготуватися до захисту своїх прав та у разі необхідності скористатися правом на отримання професійної правничої допомоги.

Окрім того, виходячи із приписів пункту 7 Порядку № 509, за загальним правилом справа повинна розглядатися за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Уповноважена посадова особа вправі розпочати розгляд справи про накладення штрафу за умови встановлення факту повідомлення суб'єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п'ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509. Можливість розгляду справи без їх участі чітко обмежена наявністю інформації про повідомлення вказаних осіб відповідно до пункту 6 Порядку № 509 та відсутністю обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи.

Разом із тим, матеріли справи свідчать про те, що у начальника ГУ Держпраці станом на 18 липня 2018 року, тобто на час прийняття постанови № ЛВ 631/448/АВ/ФС, були відсутні відомості про належне повідомлення відповідача ФОП ОСОБА_2 у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509, оскільки саме лише скерування відповідного листа 11 липня 2018 року (за 7 днів до розгляду) не може свідчити про доведення до відома позивача про розгляд його справи не пізніше ніж за п'ять днів до дати такого розгляду.

Той факт, що фактичне одержання надісланого відповідачем повідомлення про розгляд справи не залежить від ГУ Держпраці та знаходиться поза межами його компетенції не звільняє його від виконання обов'язку повідомити суб'єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п'ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509. При цьому суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обраний відповідачем спосіб повідомлення позивача не є єдино можливим, а його використання не виключає можливості паралельного використання будь-якого іншого із передбачених пунктом 6 Порядку № 509 з метою належного доведення до відома позивача інформації про розгляд його справи.

Щодо посилань ГУ Держпраці на судову практику Верховного суду у справах № 809/1198/17 та 820/6755/16, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина 4 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами часини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 2 статті 2 цього ж Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Окрім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

У пунктах 70 - 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Частиною 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, вказана правова норма зобов'язує суди враховувати висновки Верховного суду щодо вибору і застосування норми права до спірних правовідносин, а не до оцінки фактичних обставин справи.

Підсумовуючи наведене та не вдаючись у правову оцінку оскаржуваної постанови ГУ Держпраці від 18 липня 2018 року № ЛВ 631/448/АВ/ФС по суті, суд апеляційної інстанції вважає, що вона була прийнята відповідачем передчасно, із порушення встановленого порядку розгляду справи про накладення штрафу та права особи на участь у процесі прийняття рішення, а отже є протиправною і підлягає скасуванню, що не перешкоджає відповідачу повторно вирішити питання про притягнення ФОП ОСОБА_2 до відповідальності із до триманням вимог Порядку № 509.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, таким обставинам. Тому рішення суду першої інстанції слід скасувати за задовольнити позов ФОП ОСОБА_2

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2018 року у справі № 813/3415/18 скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу № ЛВ 631/448/АВ/ФС від 18 липня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, встановлених часиною 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Т. В. Онишкевич
С. П. Нос
Постанова у повному обсязі складена 8 лютого 2018 року.