Справа № 540/2508/18
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2508/18

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Хом'якової В.В.,

при секретарі: Перебийніс Н.Ю., за участю представника позивача - ОСОБА_1, представника відповідача - Оперчук О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про скасування податкових повідомлень-рішень від 30.11.2018 р. № 0-2103, від 29.11.2018 р. № 0-2103 та № 0-2103,

встановив:

ОСОБА_3 (далі - позивач-1, ОСОБА_3) та ОСОБА_4 (далі - позивач-2, ОСОБА_3А.) звернулись до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - відповідач), в якому просять скасувати податкові повідомлення-рішення:

- №0-2103 від 30.11.2018 про визначення ОСОБА_3 суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, що є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, в розмірі 139728 грн. за 2017 рік;

- №0-2103 від 29.11.2018 про визначення ОСОБА_4 суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, що є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, в розмірі 128968,80 грн. за 2017 рік;

- № 0-2103 від 29.11.2018 про визначення ОСОБА_4 суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, який сплачується фізичними особами, що є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, в розмірі 11032,80 грн. за 2017 рік.

Позовні вимоги мотивовані тим, що, відповідно до ст. 266 ПК України, будівлі промисловості, які знаходяться у власності позивачів, використовуються ними у харчовій промисловості для виробничих цілей, тому не є об'єктами оподаткування податком на нерухомість. Чинне законодавство України не містить правових норм, які б роз'яснювали визначення "будівлі промисловості" та "промислове підприємство", тому перелік об'єктів та суб'єктів, які не є об'єктами та платниками податку на нерухомість в Податковому кодексі України не може тлумачитись буквально, та не є вичерпним. При цьому, згідно зі ст. 4 Податкового кодексу України, єдиний підхід до встановлення податків та зборів - це, насамперед, визначення на законодавчому рівні всіх обов'язкових елементів податку. Відсутність хоча б одного із елементів означає, що обов'язок платника податків щодо сплати податку не встановлений. На думку позивача, необхідно застосовувати положення Податкового кодексу України стосовно презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Винесенням оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідачем порушується важливий принцип податкового законодавства - єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов'язкових елементів податку, що призводить до дискримінації платників податку - промисловців в залежності від організаційної форми підприємництва - в якості фізичної особи або підприємства та порушенню принципу рівності усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості". З метою застосування норм пп. 266.2.2 ПКУ, до будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який включає таки підклас, як 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості". Що стосується визначення підприємств промисловими, в розумінні пп. 266.2.2 ПКУ, то слід зазначити, що промисловими вважаються підприємства, які відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530, відносяться до секцій:

- В "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів";

- С "Переробна промисловість", зокрема, виробництво харчових продуктів, напоїв, тютюнових виробів, текстильне виробництво, виробництво шкіри, виробів зі шкіри та інших матеріалів, виробництво паперу та паперових виробів, поліграфічна діяльність, тиражування записаної інформації тощо;

- Б "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря",

- Е "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами";

- Р "Будівництво".

Водночас, Національний класифікатор видів економічної діяльності України ДК 009:2010 чітко визначає, що об'єктами класифікації у КВЕД є види економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців, що їх на вищих рівнях класифікації групують у галузі, тим самим прирівнюючи усіх суб'єктів господарської діяльності між собою шляхом встановлення загальних КВЕД, з урахуванням лише видів їх діяльності. Крім того, цей же Класифікатор визначає процес промислового виробництва - як процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", С "Переробна промисловість", Б "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", Е "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та Р "Будівництво"; а Переробну промисловість - як усі види економічної діяльності, віднесені до секції С "Переробна промисловість".Відповідно до документів, що підтверджують право власності на нерухоме майно позивачів, чітко визначається виробниче призначення будівель та споруд (виробничі цехи зі складами, майстерні, операторські тощо), у зв'язку з чим зазначене вище нерухоме майно не підлягає оподаткуванню як нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також, позивачі посилаються на позитивну судову практику щодо аналогічного спору між тими ж самими сторонами щодо сплати податку з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за попередній податковий період. аналогічного пода

Ухвалою від 11.12.2018 відкрито провадження у справі.

08.01.2019 відповідач надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає. Зазначає проте, що будівлі, які належать фізичній особі-підприємцю на праві власності, які вона використовує їх у власній господарській діяльності, не є будівлями промисловості, і тому відсутні умови для застосування пільги з оподаткування відповідно до пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України. Вважає, що позивачі повинні сплатити визначену податковими повідомленнями-рішеннями суму грошових зобов'язань. З наведеного відповідач робить висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Представник позивача прибув в судове засідання, просить задовольнити позов.

Представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Позивачі мають у приватній власності нерухомість, зокрема, ОСОБА_3 є власником об'єктів нежитлової нерухомості, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; площею 5822 кв.м., ОСОБА_4 є власником об'єктів нежитлової нерухомості - виробничих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; площею 5373,7 кв.м, м.Херсон, вул. 14 Східна, 1-3, площею 459,7 кв.м.

29.11.18 відповідачем було надіслано ОСОБА_4 податкові повідомлення-рішення: №0-2103 про визначення податкового зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 128968 грн. стосовно виробничих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; 5373,7 кв.м, № 0-2103 про визначення податкового зобов'язання ОСОБА_4 11032,80 грн. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік стосовно виробничих приміщень, розташованих за адресою: м. Херсон, вул. 14 Східна, 1-3, площею 459,7 кв.м.

ГУ ДФС у Херсонській області, АР Крим та м. Севастополі сформувало та надіслало ОСОБА_3 податкове повідомлення-рішення №0-2103 від 30.11.2018 про визначення суми податкового зобов'язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в розмірі 139728 грн. за 2017 рік стосовно виробничих приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1; площею 5822 кв.м.

Позивачі вважають, що податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню, оскільки вони винесені без урахування приписів пп.266.2.2. п.266.2 ст.266 ПК України. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 № 71-VIII, набрав чинності з 01.01.2015 (Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до ст. 266 ПКУ платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Відповідно до пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Підпункт "є" пп. 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлює, що не є об'єктом оподаткування "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПКУ).

Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування. ( пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПКУ).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Пп.266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПКУ передбачено, що податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачам, об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та чи розповсюджується на дані об'єкти пільга, яка передбачена підпунктом "є" підпункту 266.2.2. пункту 266.1 статті 266 ПК України, для таких об'єктів як "будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств".

Зі змісту пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України вбачається, що законодавець передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Цей перелік є обмеженим.

Кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

У п. "є" відсутня така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності.

Аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість, яка не є об'єктом оподаткування, має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". Прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Сторони не мають суперечок щодо площі нерухомості та розміру податку. Ставка податку для об'єктів нежитлової нерухомості на 2017 рік визначена у розмірі 0,75% від розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн., встановленої законом на 1 січня 2017 року за 1 кв.м. загальної площі об'єкта, це складає 24 грн. (рішення Антонівської селищної ради від 10.03.2017 № 169).

Як встановлено судом, контролюючим органом було обчислено суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік виходячи з площі об'єктів нежитлової нерухомості, що належать позивачам та з урахуванням ставки податку, про що винесено податкові повідомлення-рішення.

Тобто, контролюючим органом було дотримано вимоги Податкового кодексу України при визначенні позивачам податкових зобов'язань по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо платника податку, об'єкта та бази оподаткування, ставки податку, податкового періоду та порядку обчислення податку тощо.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості". До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи, зокрема : 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар'єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постановах від 15.05.2018 (справа №806/2461/17 адміністративне провадження № К/9901/27759/18, справа № 806/2676/17 адміністративне провадження К/9901/28719/18), від 11.12.2018 (справа № 819/314/18, адміністративне провадження № К/9901/63021/18, справа № 820/2160/17 адміністративне провадження №К/9901/57225/18), від 13.11.2018 по справі №820/417/17, від 11.12.2018 по справі №819/314/18, від 11.12.2018 року по справі № 822/2614/16 та інших.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В межах спірних відносин у цій справі наявна лише одна з обов'язкових умов - будівлі промисловості, а право власності на зазначену нерухомість зареєстровано за фізичними особами-підприємцями, які є позивачами у справі, та які використовують цю нерухомість у власній господарській діяльності, що не заперечується фіскальною службою, отже, в розумінні наведених вище норм, не є такою, що перебуває у власності промислових підприємств.

Відтак, об'єкти нерухомості, який на праві власності належить позивачам, навіть за наявності у них статусу фізичної особи-підприємця та використання обєктів у виробничій діяльності, не підпадають під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб.

Доводи позивачів про застосування до них положень вказаної статті суд вважає безпідставними. Відтак, суд погоджується із доводами представника відповідача про те, що у випадку коли промислова будівля належить не промисловому підприємству, то така будівля є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, і податок повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 38.1 ст.38 ПК України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що визначення позивачам податкових зобов'язань по податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, у податкових повідомленнях - рішеннях від 30.11.2018 № 0-2103, від 29.11.2018 №0-2103 та №0-2103, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Доводи позивача про те, що винесенням оскаржуваних податкових повідомлень-рішень порушується принцип податкового законодавства - єдиний підхід до встановлення податків та зборів , що призводить до дискримінації платників податку - промисловців в залежності від організаційної форми підприємництва - в якості фізичної особи або підприємства, порушується принципу рівності усіх платників перед законом, суд вважає необґрунтованими, оскільки законодавець відповідно до норм ПКУ (ст. 30) має право встановлювати пільги та звільняти від обов'язку щодо нарахування та сплати податку та збору, встановлювати сплату податку та збору в меншому розмірі для певної групи платників податків, або виду їх діяльності, об'єктів оподаткування або характеру та суспільного значення здійснюваних ними витрат.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, обґрунтував правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Підстави для відшкодування судових витрат у справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 243- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

вирішив:

Відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до П'ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції,який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 11 лютого 2019 р.

Суддя Хом'якова В.В.

кат. 8.3