Справа № 349/988/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4203/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Пліша М.А.

суддів Глушка І.В., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року (головуючий суддя Главач І.В., м.Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 06.11.2018) у справі № 349/988/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виспянської сільської ради про зобов'язання до вчинення дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Виспянської сільської ради мотивуючи тим, що позивач звернувся до Виспянської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області із заявою про надання йому у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, як учаснику бойових дій в зоні АТО. Однак, згідно висновку земельної комісії, позивачу роз'яснено що вказана земельна ділянка не входить в межі населеного пункту, тому заява не підлягає розгляду на сесії ради. ОСОБА_1 вважає такі дії не законними, в зв'язку з чим просить суд зобов'язати відповідача розглянути його звернення про надання йому як учаснику бойових дій у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства та погодити її межі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Крім того, апелянт просив скасувати ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.11.2018 щодо розподілу судових витрат. Однак ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційна скарга в цій частині повернена скаржнику.

В апеляційній скарзі зазначає, що 17.10.2017 він звернувся до відповідача із заявою про надання у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, так як є учасником бойових дій в зоні проведення Операції Об?єднаних Сил на сході України (відповідно до ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»). До заяви було додано копії документів, що підтверджують особу, копія посвідчення УБД та графічні матеріали, щодо земельної ділянки. 24.12.2017 відбулась сесія ради, на якій був розглядалась заява і відповідач вирішив, передати заяву на розгляд земельної комісії для детального вивчення. Такі дії відповідача є незаконними, адже земельна комісія попередньо до розгляду питання сесією мала підготувати висновок з цього питання. 30.03.2018 він отримав відповідь, що згідно висновку земельної комісії вказана земельна ділянка не входить у межі населеного пункту, тому його заява не підлягає розгляду на сесії.

Відповідно до ст. ст. 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» лише сесії місцевих рад мають право розглядати питання щодо передачі землі у власність, в т.ч. приватизацію, а його заява по суті сесією відповідача розглянута не була, оскільки висновок земельної комісії мала ще розглянути сесія.

19.02.2018 він звернувся з уточненою заявою до відповідача про погодження меж вказаних у заяві земельних ділянок, так як мав намір замовити проект землеустрою вказаної земельної ділянки, відповідно до ст. 118 ЗК України, потрібно було сформувати вказану земельну ділянку.

Відповідно до сі. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Отже, погоджені межі земельної ділянки є вихідними даними для виготовлення проекту відведення для приватизації земельної ділянки.

12.03.2018 відповідач надав відповідь за № 02-30/86, з якої вважає, що розгляд першої заяви закінчився висновком земельної комісії, також відповідач переписав цілий другий розділ Наказу Держтеокадастру № 95 від 04.06.2015, що стосується сформованих земельних ділянок, які вже мають межі.

Відповідач не погоджує межі земельних ділянок позивачу, чим перешкоджає, учаснику бойових дій у реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки.

Отже, як слідує з вище викладеного предметом спору по справі є незаконна бездіяльність відповідача, що полягає в порушенні порядку та строків розгляду уточненої заяви позивача від 19.02.2018 визначеного ст. ст. 25, 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», тому суд першої інстанції неправильно визначив предмет спору.

21.10.2018 відповідач частково виконав позовні вимоги позивача, передавши на розгляд сесії та прийнявши на сесії рішення від 21.10.2018 за результатом розгляду заяви позивача - відмовив у погодженні меж. Про вказане рішення відповідача позивачу стало відомо 01.11.2018.

Верховний Суд України у рішенні від 11.07.2018 у справі № 263/1 1779/16- ц зазначив, що відповідно до частин першої, другої статті 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: геодезичне встановлення меж земельної ділянки: погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; відновлення меж земельної ділянки на місцевості; встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; виготовлення кадастрового плану. Згідно з пунктом 2.1 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43, роботи зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою виконуються в такій послідовності: підготовчі роботи; встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки; складання кадастрового плану земельної ділянки; заповнення бланка державного акта.

Відповідно - погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками (користувачами) є обов'язковим при виділенні земельної ділянки у власність.

Жодних законних підстав для відмови у погодженні суміжних меж позивачу не встановив ні суд першої інстанції, ні відповідач у відзиві, ні відповідач у рішенні сесії від 21.10.2018 р.

Як вбачається з вище наведеного апелянт вважає, що відповідач істотно порушив ст. 19 Конституції України, ст. ст. 25. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», незаконно та протиправно чинить перешкоди позивачу у визначенні меж та формуванні земельної ділянки.

У відзиві на апеляційну скаргу Виспянська сільська рада просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є учасником антитерористичної операції (учасником бойових дій), та звернувся із заявою до Виспянської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області про надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, як учаснику бойових дій в зоні АТО. До заяви додано копії документів, що підтверджують особу заявника, копія посвідчення учасника бойових дій та графічні матеріали, щодо земельної ділянки. Виспянською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області листом від 30.01.2018 року №02-17/22, враховуючи висновок земельної комісії, позивачу надано відповідь та роз'яснено, що дані заяви з врахуванням побажань позивача щодо розташування земельної ділянки, не підлягають розгляду в сільській раді, в зв'язку з чим позивачу необхідно звернутись до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, до компетенції якого відноситься вирішення такого звернення.

19.02.2018 представник позивача подав до відповідача уточнюючу заяву, в якій просив погодити межі вказаної в заяві земельної ділянки та зазначив, що відповідно до чинного законодавства України про звернення громадян та про місцеве самоврядування сесія ради обов'язково розглядає всі питання без винятку, а рішення постійних комісій підлягають обов'язковому розгляду на сесії. Виспянською сільською радою Рогатинського району Івано-Франківської області листом від 12.03.2018 №02-30/86 позивачу надано відповідь, в якій зазначено, що сільська рада не розпоряджається землями які знаходяться поза межами населеного пункту, зазначивши, що позивачу слід звернутися до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області до компетенції якого відноситься вирішення такого звернення.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно вказав, що згідно з частиною 2 статті 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом «б» частини 1 статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, в тому числі, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність громадянам, серед іншого, для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі статтею 121 ЗК України кожен громадянин України має право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності. На підставі пункту «б» частини першої згаданої статті громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара.

Згідно з частиною 1 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

При цьому суд правильно зазначив, що згідно з пунктами 1, 7 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів. Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до пункту 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та І продовольства України від 17.11.2016 року № 308, Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Підпунктом 13 пункту 4 вказаного Положення передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

З огляду на це вірним є висновок суду першої інстанції, що повноваження щодо передачі у власність або користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах Івано-Франківській області для будь-яких потреб (в тому числі й для ведення особистого селянського господарства) покладені на Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області.

Крім того судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до частини першої статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частиною 6 статті 118 Кодексу передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Положеннями частини 7 статті 118 Кодексу відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, положеннями статей 116, 118, 122 Земельного Кодексу України встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в законі органи приймають одне з відповідних рішень. Тому, у даній спірній ситуації надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що знаходиться за межами населеного пункту відповідно до статті 122 Кодексу, відноситься до виключних повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальних органів.

При цьому, суд першої інстанції підставо відхилив доводи позивача, про те, що відповідач листами від 30.01.2018 №02-17/22 та від 12.03.2018 №02-30/86 відмовив позивачу у наданні земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, як учаснику бойових дій в зоні АТО у приватну власність, бо вказані листи не є відмовою, а роз'ясненням приписів Земельного кодексу України та Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15.

На підставі вищевикладеного суд дійшов обґрунтованого висновку, що Виспянська сільська рада Рогатинського району Івано-Франківської області на даний час не має повноважень, щодо розпорядження землями які знаходяться поза межами населеного пункту. У зв'язку з чим, відповідач не може вирішити питання про надання позивачу у приватну власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, як учаснику бойових дій в зоні АТО. Відтак, відповідач жодних прав позивача не порушував.

Крім того, оскільки позов ОСОБА_1 до Виспянської сільської ради Рогатинського району Івано-Франківської області про зобов'язання до вчинення дій не підлягає задоволенню, то суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для розподілу судових витрат.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують високі в суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.308, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2018 року у справі № 349/988/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: М.А. Пліш

Судді: І.В. Глушко

Н.М. Судової-Хомюк

Повний текст складено 13.02.2019