Справа № 814/1313/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/1313/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Мороз А. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у встановленні статусу ветерана військової служби; зобов`язати відповідача встановити позивачу статус ветерана військової служби та видати йому посвідчення ветерана військової служби, мотивуючи його тим, що на день звільнення з військової служби календарної вислуги понад 20 років та вважає, що звільнено його з підстав реформування Збройних Сил України. Відтак, має підстави для визнання його ветераном військової служби.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що під час розгляду адміністративної справи відповідачем не було доведено правомірності вчинених дій щодо відмови у наданні позивачу статусу ветерана військової служби.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, майор юстиції запасу, в період з серпня 1993 року по 30 листопада 2017 року проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 30.11.2017 р. №217 позивача звільнено з військової служби в запас відповідно до п.п. б п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я). Календарна вислуга років на день звільнення складала 24 роки 4 місяці.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30.11.2017 р. №217 позивача виключено зі списків особового складу.

15.01.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення йому статусу ветерана військової служби.

Листом від 17.01.2018 року №12/350 відповідач відмовив у задоволенні заяви. Відмова мотивована відсутністю підстав для встановлення статусу ветерана військової служби, оскільки позивача звільнено за станом здоров`я, а не в зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

За приписами п. 12 ст. 1 Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей" особам, які звільняються з військової служби на підставі нормативно-правових актів, прийнятих у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, надаються такі гарантії соціального захисту: військовослужбовцям, які звільняються зі Збройних Сил України у зв`язку із реформуванням, статус ветерана військової служби надається у разі вислуги 20 років і більше у календарному обчисленні.

Відповідно до п. 2 ст. 3 Прикінцевих положень Закону України "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей" дія пункту 6 статті 1 цього 3акону поширюється на осіб, звільнених з військової служби (померлих) після 01 січня 2004 року, пунктів 2, 3, 4, 6, 7, 8, 9, 11 та 12 цієї статті на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України після цієї дати.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", який діяв на час звільнення позивача з військової служби, та діючого на даний час Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист" ветеранами військової служби визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що для встановлення статусу ветерана військової служби необхідна наявність двох умов, а саме наявність на час звільнення вислуги років на військовій службі більше 20 років у календарному обчислені і більше 25 років у пільговому обчислені та звільнення у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Згідно наказу про звільнення відповідача з військової служби його вислуга років складає 24 року 4 місяці, тобто більше 20 років, однак підстава звільнення зазначена «за станом здоров`я», тобто не у зв`язку із реформуванням (п.п. г п. 6 та 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання у службі ).

Позивач у своїй заяві зазначив, що звільнення за станом здоров`я також вважається звільненням за реформуванням та посилається на абзацу 6 п. 1 директиви Міністра оборони України від 27.01.2006 р. № Д-1 "Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2006-2011 років та на директиву Міністерства оборони України №д-1 від 10.10.2013 року «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року, однак суд не може погодитись з таким твердженням позивача з огляду на наступне.

Так, відповідно до Наказу Міністерства оборони України № 774 від 29.12.2006 року зазначено, що директиву Міністра оборони України від 27.01.2006 р. № Д-1 "Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2006-2011 років вважати такою, що втратила чинність. Також, відповідно до цього ж Наказу, військовослужбовцями, звільненими з військової служби у зв`язку з реформування Збройних Сил України, тих які звільнені з військових частин, що розформуються, а також у разі скорочення посад або зміни цих посад (за назвою, військово-облікової спеціальністю, штатно-посадовою категорією або посадовим окладом) на підставі відповідних директив Міністерства оборони України про проведення організаційних заходів. Звільнення проводити за підстав, що визначені п.п. г п. 6 та 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання у службі).

З огляду на вищезазначене, директива на яку посилається позивач втратила чинність з прийняттям Наказу Міністерства оборони України №774 від 29.12.2006 року, в якому визначено, яка підстава звільнення стосується звільнення за реформуванням.

Також, відповідно до Директиви Міністерства оборони України №д-1 від 10.10.2013 року «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року, вважати звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України військовослужбовців, які звільняються з військової служби з посад, що скорочуються, з урахуванням вимог підпункту 2 пункту 226 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами).

Отже, посилання позивача на директиву Міністра оборони України від 27.01.2006 р. № Д-1 "Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2006-2011 років та на директиву Міністерства оборони України №д-1 від 10.10.2013 року «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року є недоречними, оскільки по-перше, одна з цих директив втратила чинність ще у 2006 році, по-друге, всі ці директиви стосуються періоду до 2017 року, а позивача звільнено у 2017 році, по-третє, і за їх змістом під звільненням у зв`язку із реформуванням необхідно розуміти звільнення з посад, що скорочуються, тобто на підставі п.п. г п. 6 та 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання у службі).

Таким чином, відмова ІНФОРМАЦІЯ_1 у наданні позивачу статусу ветерана військової служби та видачі посвідчення є правомірною, оскільки позивача звільнено з військової служби відповідно до п.п. б п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (за станом здоров`я), а не на підставі п.п. г п. 6 та 7 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у разі неможливості їх використання у службі). А лише наявність у позивача вислуги років більше 20, не є підставою для надання статусу ветерана військової служби, оскільки такий статус надається із наявністю двох умов одночасно.

В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на Директиву Міністерства оборони України № Д-1 від 10.10.2013 року «Про основні заходи кадрового забезпечення Збройних Сил України на період до 2017 року», однак апелянт був звільнений 30.11.2017 року. Також, відповідно до Наказу Міністерства оборони України № 774 від 29.12.2006 року «Про вдосконалення заходів з кадрового забезпечення Збройних Сил України на період 2007 - 2011 років» військовослужбовцями, звільненими з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, вважати тих, які звільнені з військових частин, що розформовуються, а також у разі скорочення посад або зміни цих посад (за назвою, військово - обліковою спеціальністю, штатно - посадовою категорією або посадовим окладом) на підставі відповідних директив Міністерства оборони України про проведення організаційних заходів. Звільнення проводити за підстав, що визначені п.п. «г» п. 6 та 7 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів - у разі неможливості їх використання на службі).

На момент звільнення ОСОБА_1 обіймав посаду «Помічник військового комісара з правової роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка значиться у штаті ІНФОРМАЦІЯ_1 за № 03/190 як посада «Помічник військового комісара з правової роботи ІНФОРМАЦІЯ_1 » штатна посадова категорія «майор юстиції» з 16 травня 2014 року та був звільнений з військової служби у запас за підстав, що визначені підпунктом «б» пункту 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ( за станом здоров`я ).

Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави для встановлення статусу ветерана військової служби, оскільки на день звільнення вислуга років ОСОБА_1 становить 24 роки в календарному обчисленні, а в наказі про звільнення відсутній запис : « Звільняється у зв`язку з реформуванням Збройних сил України».

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 257, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2018 року по справі № 814/1313/18, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.