Справа № 2а/2370/884/2012
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2019 року

Київ

справа №2а/2370/884/2012

адміністративне провадження №К/9901/50014/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» на постанову Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Губської О.А., суддів: Ключковича В.Ю., Беспалова О.О. від 29 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» до Державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно» (далі - позивач/Товариство) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - відповідач/Інспекція), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області від 05 січня 2012 року №000222301 в частині збільшення Публічному акціонерному товариству «Черкаське хімволокно» грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 419925,00 грн., в тому числі 335500,00 грн. - основний платіж, 84425,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилалось на безпідставність висновків відповідача про порушення Товариством положень податкового законодавства та формування податкових вигод за результатами господарських операцій із контрагентом на підставі договору про надання рекламних послуг, які, як вважає податковий орган, фактично не відбулися, оскільки такі господарські операції є реальними та їх виконання підтверджується сукупністю належних доказів.

Справа розглядалася судами неодноразово. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2017 року позов задоволено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку про те, що твердження податкового органу щодо неспрямованості правочину між позивачем та його контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фордінвестплюс» на реальне настання правових наслідків є безпідставним та спростовується матеріалами справи.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що надані позивачем документи, як під час перевірки, так і до матеріалів справи, є неналежними та недостатніми доказами фактичного здійснення господарських операцій, оскільки з них неможливо встановити обсяг послуг, обґрунтованість вартості та їх необхідність у власній господарській діяльності позивача та, як наслідок, наявність їх результатів.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, послався на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано підпункт 7.2.1 пункту 7.2 статті 7, підпункт 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а також невірно з'ясовано обставини у справі, оскільки вказуючи на формальний характер наданих позивачем актів, які не містять змісту наданих виконавцем (контрагентом позивача) послуг, апеляційний суд одночасно зазначив про наявність даних про обсяги та вид фактичних робіт (послуг) у звіті про результати їх надання. При цьому позивач наголошує, що навіть наявність певних недоліків або неповна деталізація операцій не є ознакою нереальності господарських операцій, враховуючи те, що ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлено. Також Товариство вказує, що аналіз ефективності діяльності не належить ані до повноважень контролюючого органу ані до суду, негативна інформація відносно його контрагента на час виникнення спірних правовідносин відсутня, а відповідачем, на якого покладається обов'язок доказування, не наведено в акті перевірки будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факти узгодженості дій позивача з його контрагентом з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями свого контрагента чи свідчили б про невідповідність цих операцій дійсному економічному змісту чи про відсутність у них ділової мети.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами планової виїзної документальної перевірки Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2010 року по 30 вересня 2011 року відповідачем складено акт від 27 грудня 2011 року №2781/23-2/00204033, яким встановлено порушення позивачем: - підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, пунктів 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету, в розмірі 1072814,00 грн., в тому числі: за серпень 2010 року в сумі 13930,00 грн., за листопад 2010 року в сумі 336900,00 грн., за січень 2011 року в сумі 3624,00 грн., за березень 2011 року в сумі 641982,00 грн., за квітень 2011 року в сумі 950,00 грн., за травень 2011 року в сумі 33038,00 грн., за червень 2011 року в сумі 42390,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 05 січня 2012 року №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» в розмірі 1160527,00 грн., в тому числі за основним платежем - 1072814,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 87713,00 грн.

Рішенням Державної податкової служби у Черкаській області від 07 березня 2012 року №3455/10-210 про результати розгляду скарги позивача скасовано податкове повідомлення-рішення від 05 січня 2012 року № в частині 107392,00 грн. податку на додану вартість та 3292,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, а в іншій частині на загальну суму 1049843,00 грн., в тому числі 965422,00 грн. податку на додану вартість та 84421,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, залишено без змін, а скаргу позивача в цій частині без задоволення.

Фактичною підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 05 січня 2012 року № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем 335500,00 грн. та 84425,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, став висновок податкового органу про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фордінвестплюс» на підставі договору про надання рекламних послуг.

Так, в акті перевірки від 27 грудня 2011 року №2781/23-2/00204033 Інспекція посилається на акт перевірки ТОВ «Фордінвестплюс» від 22 березня 2011 року №780/23-2/37307494, відповідно до якого операції останнього не підтверджуються стосовно врахування реального часу їх здійснення, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів тощо, що свідчить про відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності відповідним суб'єктом господарювання. На підставі цих висновків відповідач мотивував свої доводи щодо завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 33550,00 грн. непов'язаністю витрат з підготовки рекламних послуг за договором з ТОВ «Фордінвестплюс» з господарською діяльністю позивача та з недоведеністю факту їх використання в межах здійснення такої діяльності.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про відповідність вимогам чинного законодавства оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, виходячи з такого.

Підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03 квітня 1997 року №168/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №168/97-ВР) визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно із підпунктом 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Із аналізу наведених положень Закону №168/97-ВР вбачається, що підставою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки. Тобто Закон №168/97-ВР пов'язує виникнення у платника податку на додану вартість права на включення сплачених ним сум податку до податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений.

За змістом наведених норм право платника податку на включення сум податку до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону №168/97-ВР) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

При цьому законодавцем, безумовно, презюмується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; наявності у покупця (замовника) належним чином складеної податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції.

Водночас наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв'язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкового кредиту, зокрема, це: не пов'язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Судами в ході розгляду справи встановлено, що у періоді, який перевірявся, між ВАТ «Черкаське хімволокно» (замовник) та ТОВ «Фордінвестплюс» (виконавець) укладено договір від 01 жовтня 2010 року №01/10 про надання рекламних послуг, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується: 1. У порядку, на умовах та в строки, визначені даним договором, надати рекламні послуги. До складу послуг, визначених договором, входять в тому числі, але не виключно: виготовлення, розміщення, розповсюдження реклами, проведення заходів, пов'язаних з розповсюдженням реклами тощо. 2. Надавати рекламні послуги особисто або з залученням інших осіб у разі обов'язкового попереднього погодження замовником залучення інших осіб.

На підтвердження реального руху активів в процесі здійснення вищеназваної господарської операції позивачем надано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30 листопада 2010 року, податкову накладну від 30 листопада 2010 року №3011116 та звіт про результати наданих послуг.

Як стверджував позивач під час розгляду справи, обсяги та види фактичних робіт (послуг) зазначені у звіті по маркетинговим діям з наявною калькуляцією. Відповідно до звіту виконавцем надано рекламні послуги (розробка оригіналів макетів, друк поліграфічної продукції, збір даних, форматування бази даних, доставка рекламних матеріалів споживачам замовника тощо).

Суд касаційної інстанції зазначає, що за певних інших обставин названі документи можуть свідчити про існування господарських операцій, які за формою (зовнішнім вираженням) можуть підпадати під визначення реальних і таких, що зумовлюють зміни в структурі активів, зобов'язань та власного капіталу суб'єкта господарювання. Водночас потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) і ділову мету. В інакшому випадку, первинні документи не можуть вважатися юридично значимими документами для цілей формування даних бухгалтерського та, відповідно, податкового обліку.

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, підписані за вказаними операціями акт здачі-прийняття робіт та податкова накладна містять загальне посилання на номенклатуру поставки, без конкретизації та деталізації послуг, що загалом не узгоджується із вимогами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-ХІV й позбавляє такі документи юридичної значимості. Аналогічно звіт №1 по маркетинговим діям не містить визначення сутності операцій та їх вартості.

Як під час перевірки, так і під час розгляду справи судами попередніх інстанцій, не встановлено наявності у контрагента достатніх трудових та інших ресурсів для здійснення спірних операцій, що обумовлюється не лише їх специфікою, а й умовами договору. Позивачем таких доказів також до матеріалів справи додано не було та доводи податкового органу в цій частині не спростовано.

Враховуючи встановлені в ході розгляду даної справи обставини відсутності зв'язку спірних операцій із господарською діяльністю позивача, дефектності первинних документів, відсутності у контрагента трудових та інших ресурсів, необхідних для виконання спірних операцій, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що, в даному випадку, надані позивачем під час перевірки та впродовж розгляду справи первинні документи не підтверджують реальність операцій, які зумовлюють зміни в структурі активів, зобов'язань та власного капіталу суб'єкта господарювання, а тому не є належними документами на підтвердження права позивача на податковий кредит.

В межах спірних правовідносин судом апеляційної інстанції повно, всебічно та об'єктивно досліджені первинні документи Товариства, покладені в основу формування податкового обліку, здійснено їх аналіз, чим дотримано принцип належності та допустимості доказів.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують наведених висновків і зводяться лише до переоцінки встановлених обставин справи.

Відтак Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування податкового повідомлення-рішення, а тому прийняв рішення за правильного застосування норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

За правилами частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Черкаське хімволокно» залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року у справі №2а/2370/884/2012 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко,

Судді Верховного Суду