Справа № 800/553/17
Суддя: Британчук Володимир Васильович
Дата ухвалення: 2018-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Суддів Великої Палати Верховного Суду Британчука В. В., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Ситнік О. М.
Справа № 800/553/17
Провадження № 11-7сап18
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладаємо окрему думку.
Рішенням Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада) від 7 листопада 2017 року № 3609/0/15-17 (далі - Рішення) залишено без змін рішення Другої Дисциплінарної палати ВРП від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності та застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді подання про звільнення з посади.

Підставою притягнення судді ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності зазначено істотні порушення нею норм кримінального процесуального закону, які є діяннями, віднесеними законом до порушення присяги судді (частина друга статті 32 Закону України «Про вищу раду юстиції у редакції, чинній на 25 січня 2014 року). В обґрунтування цього Рішення покладено висновок про те, що суддя ОСОБА_9, вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, не оцінила в сукупності всі обставини, не виконала приписи статті 206 КПК України, не з'ясувала, чи доводять надані докази наявність обґрунтованої підозри у вчиненні цими особами кримінального правопорушення. Також суддя не обґрунтувала, чому жоден із більш м'яких запобіжних заходів (особисте зобов'язання, особиста порука, застава, домашній арешт) не може забезпечити виконання підозрюваними покладених на них процесуальних обов'язків. За таких обставини ВРЮ дійшла висновку, що дії, вчинені суддею ОСОБА_9, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, що свідчить про наявність достатніх підстав для внесення подання про звільнення з посади у зв'язку із порушенням присяги судді.

У листопаді 2017 року ОСОБА_9 звернулася до суду з позовом до ВРП про визнання протиправним та скасування Рішення, посилаючись на те, що його прийнято з порушенням строків притягнення судді до відповідальності; під час прийняття судових рішень позивач реалізував дискреційні повноваження, за які згідно з нормами міжнародного права та законодавства України суддю не може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності; відповідачем перевищено повноваження та здійснено оцінку доказів матеріалів справ й фактично переглянуто судові рішення, що не належить до компетенції органів, які здійснюють дисциплінарне провадження; ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 надіслали до Ради заяви, у яких зазначали, що претензій до слідчого судді не мають, та що під час розгляду клопотань про обрання міри запобіжного заходу суддею було максимально дотримано вимог законодавства; під час ухвалення судових рішень, за які її притягнуто до дисциплінарної відповідальності, суддею ОСОБА_9 було дотримано вимог КПК України.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 29 листопада 2018 року скаргу ОСОБА_9 залишила без задоволення, а Рішення - без змін.

Приймаючи цю постанову, Велика Палата Верховного Суду надала оцінку діям судді ОСОБА_9 під час застосування нею норм процесуального права при вирішенні питань про обрання запобіжного заходу та дійшла висновку, що ВРП не втручалась у суть постановлених судових рішень, а лише здійснила перевірку обставин, за яких такі рішення були прийняті, та констатувала факт допущених суддею грубих порушень, зокрема невстановлення обставин, які підлягали обов'язковому з'ясуванню при розгляді справи. Під час прийняття Рішення ВРП діяла у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством, з дотриманням принципу пропорційності в застосуванні дисциплінарного стягнення.

З наведеним висновком не погоджуємось з огляду на таке.

Під час розгляду справи судами встановлено, що до 25 січня 2014 року суддя ОСОБА_9 була запасним слідчим суддею. На зборах суддів, що відбулись 25 січня 2014 року, її обрано слідчим суддею. Цього ж дня, за результатами повторного авторозподілу, у провадження судді ОСОБА_9 надійшли чотири клопотання слідчих про застосування запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8.(справи № 697/209/14-к, № 697/210/14-к, 697/211/14-к, № 697/213/14-к), які підозрювалися у вчиненні спільно з іншими невстановленими особами кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 294 та частиною другою статті 341 Кримінального кодексу України (надалі КК України) - активна участь у масових заворушеннях, захоплення державних або громадських будівель.

Ухвалами судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_9 від 25 січня 2014 року клопотання задоволено, застосовано до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з огляду на суспільну небезпечність злочинів, у яких висунуто підозру.

Ухвалами Апеляційного суду Черкаської області від 3 лютого 2014 року змінено міру запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із покладенням на підозрюваних певних обов'язків, передбачених статтею 194 КПК України. Підставою такої зміни зазначено молодий вік, позитивні характеристики, відсутність кримінальних переслідувань у минулому, особу підозрюваного.

У Рішенні ВРП дійшла висновку, що дії, вчинені суддею ОСОБА_9, порочать звання судді і можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів, що свідчить про наявність достатніх підстав для внесення подання про звільнення з посади у зв'язку із порушенням присяги судді. При цьому такий висновок Ради ґрунтується на власній оцінці досліджених матеріалів кримінальних проваджень і власному розумінні застосування норм КПК України при обранні суддею запобіжного заходу.

Статтею 83 Закону України 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (який був чинним у відповідній редакції на час вчинення ОСОБА_9 дій, визначених Радою в якості підстави для застосування до неї дисциплінарного стягнення) передбачено виключний перелік підстав дисциплінарної відповідальності судді:

1) істотні порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя, пов'язані, зокрема, з відмовою у доступі особи до правосуддя з підстав, не передбачених законом, порушення вимог щодо розподілу та реєстрації справ у суді, правил підсудності чи підвідомчості, необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову;

2) невжиття суддею заходів щодо розгляду заяви, скарги чи справи протягом строку, встановленого законом;

3) порушення вимог щодо неупередженого розгляду справи, зокрема порушення правил щодо відводу (самовідводу);

4) систематичне або грубе одноразове порушення правил суддівської етики, що підриває авторитет правосуддя;

5) розголошення таємниці, що охороняється законом, в тому числі таємниці нарадчої кімнати або таємниці, яка стала відомою судді під час розгляду справи у закритому судовому засіданні;

6) неподання або несвоєчасне подання для оприлюднення декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, що встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», зазначення в ній завідомо неправдивих відомостей.

При цьому частиною другою цієї статті встановлено, що скасування або зміна судового рішення не тягне за собою дисциплінарної відповідальності судді, який брав участь у його ухваленні, крім випадків, коли порушення допущено внаслідок умисного порушення норм права чи неналежного ставлення до службових обов'язків.

Зазначаючи підставу для звільнення судді ОСОБА_9, Рада послалася на положення пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 109 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: попередження; догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов'язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; подання про переведення судді до суду нижчого рівня; подання про звільнення судді з посади.

Дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді (частина восьма зазначеної статті).

Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов'язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев'ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені Вищою радою правосуддя (її відповідним органом).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про наявність ознак порушення суддею присяги оцінці підлягають виключно дії судді, а не зміст та обґрунтування прийнятих ним судових рішень.

Статтею 52 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII) встановлено, що рішення Вищої ради правосуддя, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

Відповідно до статті 56 Закону № 1798-VIII питання про звільнення судді з підстави, визначеної пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов'язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), Вища рада правосуддя розглядає на підставі подання Дисциплінарної палати про звільнення судді.

Згідно зі статтею 57 Закону № 1798-VIII оскарження рішення Вищої ради правосуддя, про звільнення судді з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України, може бути оскаржене та скасоване, зокрема, з такої підстави: рішення не містить посилань на визначені законом підстави звільнення судді та мотиви, з яких Вища рада правосуддя дійшла відповідних висновків.

З аналізу положень статей 52, 57 зазначеного Закону вбачається, що на Вищу раду правосуддя покладається обов'язок навести мотиви, з яких вона дійшла певних висновків, та відповідні їм підстави як при вирішенні питання про дисциплінарну відповідальність судді, так і при вирішенні питання про його звільнення з підстав, визначених пунктом 3 частини шостої статті 126 Конституції України. Наявність такої вимоги про здійснення перевірки мотивів і підстав на цих обох стадіях обумовлена необхідністю забезпечити таку процедуру, яка гарантує об'єктивний та ретельний розгляд питання про притягнення судді до найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, та запобігти можливим зловживанням дисциплінарними провадженнями.

Згідно з пунктом 18 частини першої статті 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Частиною першою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною другою цієї статті встановлено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Таке правове врегулювання вказує на те, що слідчий суддя під час розгляду клопотання про обрання щодо підозрюваного міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наділений повноваженнями тлумачити закон, оцінювати факти та докази.

У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, встановлено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов'язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки, ухваленій 17 листопада 2010 року (далі - Рекомендації КМРЄ), зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не шляхом дисциплінарної процедури (пункт 40).

Суддею ОСОБА_9 було одноособово прийнято чотири судових рішення, які за результатами апеляційного розгляду скасовано та обрано підозрюваним інший вид запобіжного заходу у виді домашнього арешту. При цьому, під час апеляційного перегляду останніх апеляційний суд застосував більш м'який запобіжний захід на підставі тих самих клопотань слідчого і не встановив їх невідповідності вимогам процесуального закону та не послався на відсутність з боку сторони обвинувачення доказів обґрунтованості підозри у вчиненні особами кримінальних правопорушень, у той час як про такі порушення з боку суду першої інстанції вказано у Рішенні.

ВРП не встановила в діях судді ОСОБА_9 злочинного наміру та не вказала у чому полягає груба недбалість під час прийняття зазначених ухвал, умисне порушення нею норм права чи неналежне ставлення до службових обов'язків, не обґрунтувала свого висновку про необ'єктивний і упереджений розгляд справ. Натомість висновки Ради ґрунтуються на переоцінці матеріалів кримінальних проваджень, показань підозрюваних та інших осіб, і стосуються здебільшого недоліків роботи слідчих органів, а не поведінки судді під час розгляду кримінального провадження на стадії досудового розслідування, процесуальні повноваження якого на цій стадії є обмеженими. При цьому навіть така переоцінка здійснена з викривленням фактів, наведених у матеріалах кримінальних проваджень, протоколах судових засідань, показань та заяв самих підозрюваних.

ВеликаПалата Верховного Суду, зосередившись на питаннях наявності підстав для прийняття суддею указаних судових рішень, аналізі норм процесуального права, не вказала на факти, які свідчать про приниження діями позивача авторитету судової влади,викликають сумнів у її об'єктивності, свідчать про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків.

Відтак підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких Рада дійшла відповідних висновків, не знайшли свого підтвердження, а оскаржуване рішення не містить висновку щодо умислу судді ОСОБА_9 при постановленні судових рішень, за які до неї застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади.

У Рекомендаціях КМРЄ зазначено, що дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав своїх обов'язків ефективно та належним чином. Таке провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд з наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними. Судді не повинні нести особисту відповідальність за випадки, коли їхні рішення були скасовані або змінені в процесі апеляційного розгляду (пункти 69, 70 зазначених Рекомендацій).

ВеликаПалата Верховного Суду також не надала оцінки умислу судді. Оцінюючи її дії, ВРЮ неодноразово приходить до висновків, що «суддя дійшла висновків …», «не зазначила …», «не врахувала…», «не надала оцінки» тощо. Наведене не свідчить про умисні дії судді, які можуть бути кваліфіковані як порушення присяги, підрив авторитету тощо.

Обвинувачення судді у вчиненні проступку не конкретизовано, що позбавило її права захищатися від цього обвинувачення. Саме на цивільний і кримінальний аспекти статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод звертав увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в рішенні від 9 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).

Положеннями пункту 5.1 статті 5 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, на яку, зокрема, посилався ЄСПЛ у зазначеному рішенні у справі «Олександр Волков проти України», встановлено, що шкала санкцій, яка може застосовуватися до суддів, визначається в законі та повинна відповідати принципу пропорційності.

ВеликаПалата Верховного Суду погодилась із застосуванням до судді найбільш суворого дисциплінарного стягнення - звільнення з посади, незважаючи на те, що допущені суддею порушення норм процесуального права не свідчать про злочинний намір або грубу недбалість, а є наслідком оцінки застосування норм процесуального права.

Частиною другою статті 109 Закон № 1402-VIII у редакції, чинній на час розгляду дисциплінарної справи щодо судді ОСОБА_9, встановлено, що під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності (частина друга цієї ж статті).

За таких обставин неврахування позитивної характеристики та відсутності дисциплінарних стягнення у минулому щодо судді ОСОБА_9 при визначенні виду дисциплінарного стягнення з огляду на характер та наслідки проступку суперечить зазначеним нормам.

Крім того, поза увагою як Ради, так і Великої Палати Верховного Суду залишилось те, що у матеріалах провадження містяться численні листи, від громадських організацій, благодійних фондів, органів місцевого самоврядування, надіслані до ВРП у зв'язку з прийняттям Другою Дисциплінарної палати ВРП від 11 квітня 2017 року № 775/2дп/15-17 про притягнення судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності, які містять позитивні характеристики судді ОСОБА_9 під час здійснення нею правосуддя, а також заяви осіб, права яких ВРП вважає порушеними під час ухвалення ОСОБА_9 судових рішень щодо них, а саме - ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 У цих заявах вказані особи зазначають про відсутність претензій до судді ОСОБА_9 у зв'язку з відсутністю порушення їх прав та інтересів, та що суддею було вчинено процесуальні дії під час застосування до них запобіжного заходу відповідно до вимог закону.

Крім того, Радою не надано оцінки поясненням позивачки про те, що до 25 січня 2014 року (день прийняття зазначених ухвал про застосування запобіжного заходу) ОСОБА_9 не виконувала обов'язки слідчого судді на постійній основі та здійснювала розгляд справ цивільної юрисдикції. На вимогу голови Канівського міськрайонного суду Черкаської області 25 січня 2014 року були скликані збори суддів, оформлені протоколом № 1, повісткою денною яких було вирішення тільки одного питання - розподіл клопотань про застосування запобіжних заходів слідчими суддями, незважаючи на присутність основного слідчого судді, який на лікарняному або у відпустці не перебував. За фактом втручання до автоматизованої системи документообігу та за фактом перевищення влади головою цього суду внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань.

З урахуванням викладеного вважаємо, що рішення ВРП є невмотивованим у частині кваліфікації дій судді ОСОБА_9 як дисциплінарного проступку, який передбачає застосування до неї дисциплінарного стягнення у виді звільнення за порушення присяги, оскільки при обранні такого стягнення порушено принцип пропорційності, адже фактично суддю звільняють з посади за порушення норм процесуального права при ухваленні процесуальних рішень у кримінальних провадженнях, оцінка матеріалів яких є відмінною від оцінки Ради.

Вибірковість у підході до вирішення питання про звільнення суддів у зв'язку з порушенням присяги судді за аналогічних обставин можна проілюструвати на прикладі рішень Вищої ради юстиції (далі - ВРЮ, яка розглядала матеріали щодо дисциплінарних проступків судді до реорганізації у ВРП) від 15 вересня 2016 року № 2278/0/15-16 та від 4 лютого 2016 року № 250/0/15-16. Цими рішеннями за результатами розгляду дисциплінарних справ, відкритих за аналогічних обставин, відмовлено у внесенні подання про звільнення суддів з посади у зв'язку з порушенням присяги. Висновки щодо суддів у цих рішеннях № 2278/0/15-16, № 250/0/15-16 свідчать про те, що ними було прийнято процесуальні рішення (про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою осіб, які брали участь у протестних акціях під час Революції Гідності у січні 2014 року) з ігноруванням вимог національного законодавства та практики ЄСПЛ. Разом із тим, ВРЮ прийняла рішення про відмову у внесенні подання про звільнення цих суддів з посади у зв'язку із порушенням присяги.

Згідно з висновками ВРЮ у цих рішеннях, суддями було прийнято процесуальні рішення з порушеннями закону, оскільки вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, судді не оцінили в сукупності всі обставини, чим і порушили вимоги частини першої статті 178 КПК України. Також судді не обґрунтували, чому не було застосовано жоден із більш м'яких запобіжних заходів. Судді у цих дисциплінарних провадженнях, як і суддя ОСОБА_9, пояснювали, що діяли відповідно до вимог процесуального закону, дослідивши надані органами досудового слідства матеріали, які вказували на існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, та ураховуючи можливі ризики застосування більш м'якого запобіжного заходу.

Тобто за обставин, ідентичних тим, що встановлені як підстава для звільнення судді ОСОБА_9, ВРЮ прийняла рішення про відмову у внесенні подання про звільнення суддів з посади у зв'язку із порушенням присяги.

З урахуванням викладеного вважаємо, що рішення ВРП є невмотивованим у частині кваліфікації дій судді ОСОБА_9 як таких, що порочать звання судді, можуть викликати сумнів у її об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів,а застосування до неї виду дисциплінарного стягнення здійснено з порушенням принципу пропорційності, адже фактично суддю звільнено з посади за порушення норм процесуального права на підставі власної оцінки їх змісту Радою.

Таким чином, не можна погодитися з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2018 року, про безпідставність доводів позивача щодо відсутності підстав для застосування до нього такого дисциплінарного стягнення, як подання про звільнення з посади судді у зв'язку із порушенням присяги.

СуддіВ. В. Британчук
Н. П. Лященко
О. Б. Прокопенко
О. М. Ситнік