Справа № 826/6524/17
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2019 року № 826/6524/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі у складі головуючого судді Аблова Є.В., суддів: Григоровича П.О., Смолія І.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої щомісячної премії,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої щомісячної премії.

В обґрунтування заявленого позову зазначено, що позивач була незаконно звільнена з посади головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків Державної фіскальної служби на підставі наказу ДФС України від 20.04.2017 №877-о у зв'язку із зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності ДФС України згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки позивач була попереджена про вивільнення 20.05.2016, однак не запропоновано вакантні рівнозначні чи нижчі посади, хоча станом на 20.05.2016 і до моменту звільнення позивача були наявні рівнозначні не запропоновані позивачу посади, на які позивач мав право переведення без проведення конкурсу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 41 Закону України «Про державну службу», чим порушено ч. 2 ст. 40, ст. 42, ч.ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, ч.ч. 1, 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 травня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи.

Відповідач надав заперечення проти адміністративного позову, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з тих підстав, що наказом ДФС від 30.12.2015 №1022 передбачено скорочення штатної чисельності апарату і на день попередження позивача про вивільнення були відсутні рівнозначні вакантні посади, при цьому позивач відмовилася від запропонованих їй інших посад.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України (у редакції, чинній на дату постановлення ухвали) суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII внесені зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, які набрали чинності 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Приписами пункту 10 частини 1 Перехідних положень КАС України встановлено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Позивач проходила державну службу на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків Державної фіскальної служби України.

20.05.2016 позивача попереджено про наступне вивільнення із займаної посади у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України.

Також зазначено про відсутність на дату попередження про наступне вивільнення в апараті ДФС рівнозначних або нижчих вакантних посад, що передбачають виконання роботи за професією чи спеціальністю, що відповідали б кваліфікації позивача, та не потребують обов'язкового проведення конкурсу відповідно до Закону України «Про державну службу».

07.11.2016 позивачу запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме:

головного державного інспектора відділу євро інтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв'язків Департаменту організації роботи Служби на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2;

провідного інспектора відділу електронного документообігу та архіву управління організації документування і роботи з документами Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури;

провідного інспектора відділу документообігу вхідної кореспонденції управління організації документування і роботи з документами Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури;

провідного інспектора відділу підтримки інформаційних процесів управління забезпечення інформаційних процесів та обробки даних Департаменту інформаційних технологій.

Позивач погодилась з переведенням на посаду головного державного інспектора відділу євро інтеграції та проектів розвитку управління міжнародних зв'язків Департаменту організації роботи Служби на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_2

01.02.2017 позивачу запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме:

головного державного інспектора відділу організації та проведення заходів організаційно-контрольного управління Департаменту організації роботи Служби на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_3;

головного державного ревізора-інспектора аналітичного відділу управління проактивного аналізу Департаменту моніторингу доходів та обліково-звітних систем на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_4;

головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління перевірок окремих платників Департаменту аудиту на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5;

провідного інспектора загального відділу управління документального забезпечення Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури.

Позивач погодилась на запропоновану посаду головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок з окремих питань управління перевірок окремих платників Департаменту аудиту на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5

22.02.2017 позивачу запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме:

провідного інспектора відділу оперативного супроводження технічних систем митного контролю управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктуру.

Позивач відмовилась від запропонованої посади, оскільки вона не відповідає її кваліфікації.

02.03.2017 позивачу запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме:

головного державного ревізора - інспектора відділу організації контрольно-перевірочної роботи управління планування та контрольно-перевірочної роботи Департаменту податків і зборів з фізичних осіб на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6

Позивач відмовилась від запропонованої посади та зазначила, що давала згоду на попередні дві запропоновані.

11.04.2017 позивачу запропоновано наявні посади відповідно до штатного розпису ДФС, а саме:

головного державного інспектора відділу управління майном та соціального забезпечення управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

головного державного інспектора відділу реєстрації за окремими видами податків управління реєстрації та обліку платників Департаменту обслуговування платників на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_9;

провідного інспектора відділу координації проектів міжнародно-технічної допомоги та організації будівництва управління технічних систем митного контролю та розвитку інфраструктури Департаменту матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури.

Позивач відмовилась від запропонованих посад.

Наказом № 877-о від 20.04.2017 «Про звільнення ОСОБА_1.» відповідно до статей 44, 49-2 КЗпП України, частини 4 статті 87 Закону України «Про державну службу», наказів ДФС України від 02.11.2015 №834 «Про затвердження Плану заходів із скорочення штатної чисельності працівників Державної фіскальної служби», від 30.12.2015 №1022 «Про скорочення чисельності та введення в дію Структури Державної фіскальної служби України», позивача звільнено з 20.04.2017 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв'язку зі зміною організаційної структури та скороченням штатної чисельності Державної фіскальної служби України із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати та грошової компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 18 календарних дні додаткової відпустки та 30 календарних днів додаткової відпустки, як одинокій матері.

Позивач, вважаючи, що її звільнили без законної підстави, з порушенням вимог законодавства про працю та законодавства про державну службу, звернулася з даним позовом до адміністративного суду.

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин 1-3 статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв'язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За положеннями частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною 2 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У частині 1 статті 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно з частинами 1, 2 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до частини 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа відповідача від 10.03.2017 № 3273/з/99-99-04-01-01-14 станом на 20.05.2016 відповідач мав вісімнадцять рівнозначних для позивача посад головних спеціалістів, на яких вона могла бути працевлаштована на період відпустки для догляду за дитиною.

Серед зазначених посад, зокрема, такі посади як:

посада головного державного ревізора-інспектора відділу координації та аналізу Департаменту внутрішнього аудиту, кваліфікаційними вимогами до якої згідно з пунктом 1.5 посадової інструкції (витяг додається) є: повна вища економічна та/або юридична освіта за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, стаж роботи на державній службі за фахом не менше трьох років;

посада головного державного ревізора-інспектора відділу нормативного забезпечення, оскарження та консультування Департаменту погашення боргу, кваліфікаційними вимогами до якої згідно з пунктом 1.5. посадової інструкції (витяг додається) є: повна вища економічна (юридична) освіта та стаж роботи за фахом не менше двох років;

посада головного державного ревізора-інспектора відділу супроводження діяльності територіальних органів з проактивного та факторного аналізу управління проактивного аналізу Департаменту моніторингу та обліково-звітних систем, кваліфікаційними вимогами до якої згідно з пунктом 1.6 посадової інструкції (витяг додається) є: повна вища економічна освіта, відповідний досвід та стаж роботи за фахом не менше одного року, володіння державною мовою та комп'ютерною технікою;

посада головного державного інспектора відділу об'єктів оподаткування Управління реєстрації та обліку платників Департаменту обслуговування платників, кваліфікаційними вимогами до якої згідно з пунктом 1.2. посадової інструкції (витяг додається) є: повна вища освіта та стаж роботи за фахом не менше 2-х років, орієнтування у законодавчих та нормативно-правових актах з питань податкового законодавства.

Отже, відповідач вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України не виконав.

Крім того, згідно з листом ДФС від 29.05.2017 №6986/3/99-99-04-01-01-14 (щодо розгляду запиту позивача про надання публічної інформації) станом на день попередження позивача про вивільнення 20.05.2016 не було вакантних посад, що належать до 7-9 груп оплати праці, водночас станом на 07.11.2016 були вакантними посади, що належать до 7-9 групи оплати праці.

Разом з тим, жодна з наведених вакантних посад не була запропонована позивачу, незважаючи на те, що позивач займала посаду головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків Державної фіскальної служби на підставі наказу ДФС України.

При цьому згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» у разі скорочення чисельності або штату державних службовців або реорганізації державного органу припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення можливе за умови, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Отже, тільки за відсутності інших рівноцінних вакантних посад відповідач міг запропонувати позивачу всі інші вакантні посади, іншу роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу» рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач закінчила у 2001 році Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Міжнародні економічні відносини» та здобула кваліфікацію спеціаліста з міжнародних економічних відносин із знанням іноземної мови, що підтверджується дипломом серія НОМЕР_2 від 30.06.2001; володіє державною мовою та комп'ютерною технікою, що підтверджується оцінками «відмінно» у додатку до вказаного диплома про вищу освіту; має стаж роботи в системі органів доходів і зборів тринадцять років (з 20.04.2004) на посадах державного податкового інспектора відділу обліку платників податків управління автоматизації процесів оподаткування та обліку, старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу моніторингу методології з питань розгляду скарг платників податків, головного державне податкового інспектора відділу апеляцій з питань неподаткових платежів Департаменту апеляцій, головного державного ревізора-інспектора відділу апеляцій з місцевих та інших податків, неподаткових платежів управління адміністративного оскарження Департаменту правової роботи, головного державного інспектора відділу відносин з країнами Європи і Америки управління двосторонніх відносин Департаменту міжнародних зв'язків, головного державного інспектора відділу координації роботи з міжнародними фінансово-економічними інституціями Департаменту міжнародних зв'язків, головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків, що підтверджується записами в трудовій книжці; постійно підвищувала кваліфікацію, що підтверджується відповідними свідоцтвами.

Таким чином позивач здатна за своєю освітою та досвідом роботи виконувати обов'язки за наявними посадами.

Проте всупереч вимогам частини другої статті 40, частини третьої ста 49 КЗпП України зазначені посади одночасно з попередженням про наступне вивільнення позивачу запропоновано не було.

Згідно листа відповідача від 23.02.2017 № 2698/з/99-99-04-01-01-14 за період з 25.05.2016 лише по 25.07.2016 в центральному апараті Державної фіскальної служби України було здійснено 85 призначень (переведень) на вакантні посади.

Водночас переліки посад, запропонованих позивачу 22.02.2017, 02.03.2017 та 11.04.2017, не містили всіх посад, які в дійсності були наявні у відповідача для працевлаштування та відповідали її кваліфікації.

Крім того, суд враховує, що позивач погодилась на запропоновані їй дві рівнозначні посади, що відповідають її кваліфікації та досвіду роботі, та невідповідність посад, запропонованих 22.02.2017, 02.03.2017 та 11.04.2017 її кваліфікації, від яких вона відмовилась.

Разом з тим порівняння інформації про штатну чисельність структурних підрозділів відповідача та інформації про фактично працюючих в цих структурних підрозділах осіб, що міститься в табелях обліку використання робочого часу (додається) свідчить, що станом на день звільнення позивача у відповідача були в наявності вакантні посади, в тому числі на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною в наступній кількості: Департамент організації роботи Служби - 5 посад Департамент матеріального забезпечення та розвитку інфраструктури - А посади, Департамент кадрової політики та роботи з персоналом - 2 посади Департамент фінансування, бухгалтерського обліку та звітності - 1 посада, Департамент внутрішнього аудиту - 5 посад, Департамент моніторингу доходів та обліково-звітних систем - 5 посад, Департамент моніторингу доходів обліково-звітних систем - 5 посад, Департамент адміністративного оскарження та судового супроводження - 5 посад, Департамент податків і зборів з фізичних осіб - 4 посади, Департамент аудиту - 3 посади, Департамент методологічної та нормотворчої роботи - 1 посада, Департамент боротьби з відмиванням доходів, одержаних злочинним шляхом - 10 посад, Департамент організації митного контролю - 4 посади, Департамент боротьби з митними правопорушеннями - 2 посади.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі №6-40цс15, а також постановах Верховного Суду від 01.08.2017 у справі №826/16311/16, від 11.07.2018 у справі №816/1232/17.

Також відповідно до висновків постанов Верховного Суду від 01.08.2017 у справі №826/16311/16, від 11.07.2018 у справі №816/1232/17 при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці згідно з частиною 1 статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі. Тобто, ці обставини повинен з'ясовувати сам суб'єкт владних повноважень, приймаючи відповідне рішення.

Однак відповідачем не доведено, що при звільненні позивача було враховано вимоги частини 1 статті 42 КЗпП України щодо переважного права працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці на залишення на роботі, а при рівних умовах продуктивності і кваліфікації - частини 2 статті 42 КЗпП України.

З урахуванням викладеного, судом не приймаються до уваги доводи відповідача, що при реорганізації підприємства роботодавець при проведенні звільнення вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

За таких обставин, наказ ДФС України від 20.04.2017 №877-о про звільнення позивача з посади головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків ДФС України, прийнято з порушенням вимог пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», частини 2 статті 40, статті 42, частини 3 статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як визначено постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Згідно з пунктами 8, 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Відповідно до довідки ДФС України №331 від 25.04.2017 у лютому 2017 року - березні 2017 позивач відпрацювала 27 робочих днів (неробочі дні: основна щорічна відпустка з 13.03.2017 по 26.03.2017; тимчасова непрацездатність з 27.03.2017 по 31.03.2017). Середньомісячна заробітна плата за період з лютого 2017 по березень 2017 року складає 8841,84 грн., із розрахунку середньоденної заробітної плати 421,04 грн.

За схемою посадових окладів затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, посадовий оклад позивача до звільнення складав 5900,00 грн, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 № 24 в період з 01.01.2018 посадовий оклад за посадою, яку займав позивач, дорівнює 7500,00 грн, тобто коефіцієнт підвищення посадового окладу в 2018 році дорівнює 1,271 (7500:5900).

При цьому, судом не розраховується коефіцієнт підвищення посадового окладу у 2019 році, оскільки станом на 05.02.2019 не затверджено схему на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції центральних органів.

З урахуванням зазначеного, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача у 2017 році за період з 21.04.2017 по 31.12.2017 склав 70734,71 грн (168 робочих днів*421,04 грн), а у 2018 році за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 склав 133 785,46 грн., (250 робочих дні*421,04 грн*1,271), а у 2019 році за період з 01.01.2018 по 05.02.2019 склав 10104,96 грн. (24 робочих дні *421,04 грн), разом: 214625,13 грн.

При цьому суд зазначає, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру, що відповідає висновкам Верховного Суду України у постанові від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 та Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі № 826/808/16.

Згідно з положеннями пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, а також поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді і стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 8841,84 грн. підлягає негайному виконанню.

Разом з тим, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення премії за серпень 2016 року - квітень 2017 року, оскільки наказами ДФС України не було передбачено преміювання позивача, у зв'язку з чим нарахування премії позивачу не здійснювалося.

Щодо відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Позивачем для підтвердження витрат на правову допомогу у розмірі 9600,00 грн надано копії договору про надання правової допомоги від 26.04.2017 №04/17 МВВ та додаткової угоди № 1 від 26.04.2017, акти передачі-прийняття наданої правової допомоги від 02.11.2017 №1, від 04.11.2017 №2 та квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.09.2017 №21, від 02.11.2017 №30, на суму 9600,00 грн., а також копію книги обліку доходів.

Відповідно до пункту 1 частини 3, частини 4 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16.09.2013 № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення», зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01.10.2013 за № 1686/24218.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 №826/8107/16, висновки якої підлягають врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин відповідно до частини 5 статті 242 КАС України.

Також суд зауважує, що як слідує з положень статей 134, 139 КАС України, витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, з наданих суду актів передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги вбачається, що фахівцем в галузі права ОСОБА_12 надано послуги на суму 1600,00 грн. та 5500,00 грн. (7100,00 грн.).

Слід також врахувати, що відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

При цьому, Європейський суд з прав людини не визнає встановлення обмеження максимально допустимого для відшкодування розміру витрат на правову допомогу на рівні національного законодавства держави. Так, у справі "Кьоніг проти Німеччини" від 10 березня 1980 року (підпункт 3 пункту 25) Європейський суд з прав людини встановив, що обмеження максимально допустимого для відшкодування розміру витрат на правову допомогу, передбачене національним законодавством держави-відповідача, не повинне братися судом до уваги під час вирішення питання про суму такого відшкодування.

Сформована практика Європейського суду з прав людини заснована на тому, що заявник має право на відшкодування витрат в розмірі, який був необхідний та розумний і дійсно понесений. Зокрема, у справі "Неймайстер проти Австрії" було вирішено, що витрати на правову допомогу присуджуються в тому випадку, якщо вони були здійснені фактично, були необхідними і розумними в кількісному відношенні (пункт 43 рішення "Неймайстер проти Австрії").

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про наявність обґрунтованих підстав для відшкодування витрат позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 7100,00 грн та їх стягнення з відповідача.

Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також доводи сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу відповідача про звільнення позивача, поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись положеннями статей 2, 72-77, 90, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) до Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та невиплаченої щомісячної премії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 20.04.2017 №877-о «Про звільнення ОСОБА_1.».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків Державної фіскальної служби України з 21 квітня 2017 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 21.04.2017 по 04.01.2019 у сумі 214 625,13 грн. (двісті чотирнадцять тисяч шістсот двадцять п'ять гривень 13 копійок).

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу взаємодії з дипломатичними установами управління організаційно-технічної підтримки Департаменту міжнародних зв'язків Державної фіскальної служби України та стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 8841,84 грн. (дев'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят одна гривня 01 коп.) допустити до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України 7100,00 (сім тисяч сто) гривень витрат на правничу допомогу адвоката.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягувач: ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_1)

Боржник: Державна фіскальна служба України (ідентифікаційний код 39292197, адреса: 04053, м. Київ, Львівська площа, 8)

Рішення суду, відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Є.В. Аблов

Судді П.О. Григорович

І.В. Смолій