Справа № 540/2269/18
Суддя: Кисильова О.Й.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2269/18
Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді: Кисильової О.Й.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області про стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - відповідач), в якому просить:

- стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за 52 дні невикористаної відпустки за період 2010-2011 роки у сумі 4992,00 грн.;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку (компенсації за всі дні невикористаної відпустки) в сумі 171 264,00 грн.

Ухвалою від 08.11.2018 року позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 28.11.2018 року відкрите спрощене позовне провадження, учасникам справи наданий строк для подання заяв по суті справи, судове засідання призначене на 20.12.2018 року о 11:00 год., від відповідача витребувані додаткові докази.

Ухвалою від 20.12.2018 року розгляд справи відкладений на 24.01.2019 року о 9:30 год.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 21.09.2011 року позивач звільнений з ОВС за власним бажанням. Втім, всупереч статті 24 Закону України "Про відпустки" та статті 83 Кодексу законів про працю України відповідач не провів із позивачем повний розрахунок при звільненні, оскільки не виплатив грошову компенсацію за невикористані 52 доби відпустки в 2010 і 2011 роках. На переконання позивача, невиплата належних працівникові сум при звільненні з вини власника або уповноваженого ним органу у строки, визначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, є підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням наведеного, позивач вважає незаконною невиплату йому грошової компенсації за невикористані відпустки у 2010-2011 роках та просить суд стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 4992,00 грн. та середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні в сумі 171 264,00 грн. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

17.12.2018 року відповідач надав відзив на позов, в якому не погоджується з доводами позивача викладеними у позовній заяві, оскільки вони ґрунтуються на нормах загального законодавства, зокрема, Законі України "Про відпустки" та Кодексі законів про працю України. Посилання позивача на дане законодавство відповідач вважає помилковим та хибним, так як дані правовідносини врегульовані нормами спеціального законодавства, зокрема, Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року за № 114, Законом України "Про пенсійне забезпечення з осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ від 31.12.2007 року № 499 (далі - Інструкція № 499), чинними на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Посилаючись на пункт 56 Положення № 114, відповідач зазначає, що грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку виплачується лише особам рядового та молодшого начальницького складу (від рядового міліції до старшого прапорщика міліції), а особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надавалась чергова відпустка. Крім того, щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час фактичного розрахунку, то відповідач вважає її безпідставною, оскільки компенсація за невикористану відпустку не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців та не є частиною грошового забезпечення, а є окремою матеріальною гарантією, при цьому законодавством, яке регулює спірні правовідносини, не передбачено можливості стягнення середнього заробітку за час затримки при виплаті компенсації за невикористану відпустку.

26.12.2018 року позивач надав відповідь на відзив, в якій зауважив, що грошова компенсація за невикористані дні відпустки є частиною заробітної плати, а тому звернення до суду з вимогою про зобов'язання її виплатити не обмежується будь-яким строком. Також, позивач заперечив доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норм спеціального законодавства, оскільки пункт 56 Положення №114 суперечить приписам статті 24 Закону України "Про відпустки", який є нормативно-правовим актом вищої юридичної сили. Оскільки спеціальним законодавством не передбачено можливості виплати компенсації за порушення строків розрахунку із звільненим працівником, то повинні застосовуватись положення статті 117 Кодексу законів про працю України. Також позивач у відповіді на відзив, повторно розрахував суму компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3635,84 грн. та за затримку розрахунку - у розмірі 179485,36 грн. та просить стягнути з відповідача вказані суми.

09.01.2019 року позивач подав клопотання про розгляд справи без його участі.

24.01.2019 року відповідач подав клопотання про розгляд справи без його участі у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Таким чином, суд розглядає справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі наказу голови Херсонського окружного адімністративного суду від 23.01.2019 року № 05-07/02 у період з 28.01.2019 року по 30.01.2019 року включно суддя Кисильова О.Й. перебувала у відрядженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області від 30.06.2009 року № 381 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_3 призначено на посаду оперуповноваженого кримінальної міліції у справах дітей Верхньорогачицького районного відділу УМВС в Херсонській області.

Наказом начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області 21.09.2011 року № 250 о/с лейтенанта міліції ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за статтею 64 п. "ж" (за власним бажанням) згідно Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом. Вислуга років на день звільнення складає 6 років 1 місяць 18 днів.

13.04.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо виплати йому компенсації при звільненні 21.09.2011 року за невикористані щорічні (чергові) відпустки та якщо компенсація за невикористані щорічні (чергові) відпустки не виплачувалась, посилаючись на статтю 24 Закону України "Про відпустки" та статтю 83 Кодексу законів про працю України, просив провести такі виплати.

21.05.2018 року УМВС України в Херсонській області листом за № 10/Т-51 повідомило позивача про відсутність підстав для виплати компенсації за невикористані дні відпусток у 2010 і 2011 роках, оскільки питання щодо відшкодування невикористаних відпусток особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ врегульовано нормами спеціального законодавства, зокрема, пунктом 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким визначено, що у році звільнення із органів внутрішніх справ, право на компенсацію за невикористану відпустку, відповідно до чинного законодавства, мають лише особи рядового і молодшого начальницького складу, яким були передбачені відпустки згідно з графіком відпусток, але вони їх не використали. Особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільнених із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмеженим станом здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням надається чергова відпустка, а не компенсація.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку обгрунтованості доводів позивача про наявність підстав для стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати даної компенсації, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Вирішуючи даний спір, суд застосовує норми законодавства в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з посад публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України "Про міліцію", Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою наказом МВС України від 31.12.2007 року № 499.

На час звільнення позивача з ОВС - 21.09.2011 року був чинним Закон України "Про міліцію" від 20.12.1990 року № 565-ХІІ (далі- Закон № 565-ХІІ).

Відповідно до ст. 18 Закону № 565-ХІІ порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

На реалізацію наведеної норми постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення № 114).

Порядок та умови надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ врегульоване розділом VI Положення № 114, в редакції, чинній на час звільнення позивача з ОВС.

Так, згідно із п. 49 Положення № 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах, і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Обчислення тривалості відпусток-подобове. Святкові дні встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.

Пунктом 52 Положення № 114 встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року.

Пунктом 56 Положення № 114 визначено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому цього пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Отже, чергова відпустка за бажанням надається особам середнього, старшого і вищого начальницького складу у разі звільнення з ОВС справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів.

Суд відмічає, що у разі звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби в ОВС з інших підстав, ніж зазначені в абзаці першому п. 56 Положення № 114, зокрема, за власним бажанням, такі особи мають право на виплату компенсації за невикористану в році звільнення відпустку.

Спеціальне звання лейтенант міліції пунктом 2 Положення № 114 віднесене до середнього начальницького складу.

Тобто, лейтенат міліції належить до начальницького складу.

Таким чином, суд не погоджується із доводами відповідача про те, що грошова компенсація за невикористану в році звільнення відпустку виплачується лише особам рядового та молодшого начальницького складу (від рядового міліції до старшого прапорщика міліції), а особам середнього, старшого і вищого начальницького складу тільки за їх бажанням, оскільки даний довід відповідача є безпідставним.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо виплати компенсації за невикористані дні відпусток за 2010 та 2011 роки, вказує на те, що положення абзацу 2 пункту 56 Положення № 114 суперечать статті 24 Закону України "Про відпустки" і статті 83 Кодексу законів про працю України, які, на переконання ОСОБА_1, є нормативно-правовими актом вищої юридичної сили, та, відповідно до частини 3 статті 7 КАС України, повинні застосовуватись при вирішенні спірних правовідносин.

Суд вважає такі доводи позивача помилковими, виходячи з наступного.

Так, частиною 1 статті 24 Закону України "Про відпустки" визначено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Зазначена норма відображена у ч. 1 ст. 83 Кодексу законів про працю України, зокрема, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно із ч. 3 ст. 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Виходячи з аналізу даної процесуальної норми, суд зазначає, що застосуванню підлягає нормативно-правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України саме у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту.

Абзацом першим п. 56 цього Положення № 114 встановлено, що особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 зазначеного Положення. Абзацом другим цього пункту передбачено, що особам рядового і начальницького складу (крім осіб, указаних в абзаці першому наведеного пункту), які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Таким чином, із аналізу зазначених норм матеріального права у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, слідує, що особи середнього начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ за власним бажанням, як такі, що не підпадали під дію абзацу першого пункту 56 Положення, мають право на грошову компенсацію за невикористану у році звільнення відпустку .

Тобто пункт 56 Положення № 114 є спеціальною нормою, яка визначає спеціальні умови та порядок надання відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі відповідні особливі правила грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку.

Відтак, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Так, судом встановлено, що згідно наказу від 01.07.2009 року № 377 о/с лейтенант міліції ОСОБА_1 з 22 червня по 22 липня 2009 року перебував у відпустці.

На виконання ухвали суду від 28.11.2018 року щодо надання доказів про перебування позивача у відпустці у 2010 та 2011 роках, відповідач зазначив, що в архівних документах відсутні відомості про перебування ОСОБА_1 у відпустці за 2010-2011 роки.

Таким чином, суд вважає, що оскільки позивач звільнився з органів внутрішніх справ за власним бажанням та не використав відпустку за 2011 рік, тому він має право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку тільки за 2011 рік.

Правова позиція щодо права співробітника ОВС на грошову компенсацію за невикористану відпустку тільки у році звільнення зазначена Верховним Судом у постановах від 14.03.2018 року у справі №8 05/5097/15-а (провадження № К/9901/3804/18) і від 04.04.2018 у справі № 805/5111/15-а (провадження № К/9901/6929/18).

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення із відповідача грошової компенсації за невикористану позивачем відпустку у році звільнення - 2011 рік.

Суд не погоджується із розрахунком суми компенсації за невикористану відпустку, наведеним позивачем у позові та відповіді на відзив, зважаючи на наступне.

З огляду на відсутність спеціального нормативно-правового акта, який би регулював питання розрахунку середньої заробітної плати працівників органів внутрішніх справ/поліції суд вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин загальні положення, які регламентують порядок розрахунку середньої заробітної плати працівників.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).

Згідно з абзацами першим, третім пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 7 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Таким чином суд вважає, що розрахунок зазначеної компенсації повинен здійснюватись, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Враховуючи те, що фактично відпрацьованим та таким, що передував звільненню позивача є період вересень 2010 року - серпень 2011 року, розрахунок компенсації за невикористану відпустку слід здійснювати за вказаний період.

Судом встановлено, що відповідно до довідки УМВС України в Херсонській області від 11.12.2018 року № 575 у період з вересня 2010 року по серпень 2011 року позивач отримав грошове забезпечення у розмірі 25521,28 грн.

Отже, розмір компенсації за невикористані 22 доби відпустки за 2011 рік, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 1581,60 грн. ((25521,28 : 355 календарних днів) х 22 дні).

У частині позовних вимог про стягненням з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за відпустку у сумі 171 264,00 грн. (у відповіді на відзив-179485,36 грн.), суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначенні в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити своєму працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, зокрема, спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу ОВС, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення,а тому до даних правовідносин необхідно застосувати положення КЗпП України. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У рішенні Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що згідно із статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплати працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки розрахунку.

За правилами ч. 6 ст. 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд дійшов висновку про застосування до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Враховуючи, що компенсація за невикористану відпустку при звільненні позивачу не виплачена, суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати вказаної компенсації.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як слідує із довідки УМВС України в Херсонській області від 11.12.2018 року № 575 грошове забезпечення позивача за два повні календарні місяці роботи, що передували звільненню, складає: за липень 2011 року- 2017,51 грн., за серпень 2011 року - 1951,93 грн.

У липні 2011 року - 21 робочий день, в серпні 2011 року - 22 робочих дні, разом- 43 робочих дні. Таким чином розмір середньоденної заробітної плати позивача становить - 92,31 грн. = (2017,51 + 1951,93) :(21+22)).

Так, період затримки виплати компенсації з дня звільнення позивача - 21.09.2011 року (останній день роботи) по день ухвалення рішення-31.01.2019 року становить 1846 робочих дні (з 22.09.2011 по 31.12.2011 - 72 р. дн.; з 01.01.2012 по 31.12.2012 - 251 р.дн.; з 01.01.2013 по 31.12.2013 - 251 р.дн.; з 01.01.2014 по 31.12.2014 - 251 р.дн.; з 01.01.2015 по 31.12.2015 - 250 р.дн.; з 01.01.2016 по 31.12.2016 - 251 р.дн.; з 01.01.2017 по 31.12.2017 - 251 р.дн.; з 01.01.2018 по 31.12.201 - 250 р.дн.; з 01.01.2019 по 31.01.2019 - 21р.дн.)

Враховуючи те, що затримка виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку при звільненні (з 22.09.2011 року по 31.01.2019 року) складає 1846 робочих днів, а середньоденна заробітна плата (дохід) ОСОБА_1 на момент звільнення складала 92,31 грн., стягненню на користь позивача підлягає сума 170404,26 грн. = 92,31 грн. х 1846 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідачем не надано суду належних доказів наявності законних підстав для затримки виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку при звільненні.

За таких обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, відтак - частково задовольняє позовні вимоги .

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (код ЄДРПУО 08592322, 73014, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) компенсацію за 22 дні невикористаної відпустки за 2011 рік у сумі 1581 грн. (одна тисяча п'ятсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.

Стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (код ЄДРПУО 08592322, 73014, м. Херсон, вул. Лютеранська, 4) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 170404 грн. (сто сімдесят тисяч чотириста чотири) 26 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П'ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Кисильова О.Й.

кат. 106020000