Справа № 811/1796/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 811/1796/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Сонник А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року (суддя Черниш О.А., м. Кропивницький)

у справі № 811/1796/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області

про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

У червні 2018 року позивачка звернулася до суду першої інстанції із позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати:

- рішення УДМС України у Кіровоградській області №161 від 16.05.2018 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1;

- рішення УДМС України у Кіровоградській області №162 від 16.05.2018 р. про визнання недійсною посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 05.10.2016 р., виданої ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 4-5).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 р. позовні вимоги задоволені частково. Визнано протиправним та скасовано рішення УДМС України у Кіровоградській області №161 від 16.05.2018 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено ( т. 1 а.с. 202-206).

В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції зазначив про відсутність обставин, передбачених п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що стали підставою для винесення оскаржуваного рішення УДМС у Кіровоградській області №161 від 16.05.2018 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення УДМС України у Кіровоградській області №162 від 16.05.2018 р. про визнання недійсною посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 05.10.2016 р., виданої ОСОБА_1, суд першої інстанції вказав на те, що останнє не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є супровідним листом, яким позивачці надіслано копію рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, УДМС України у Кіровоградській області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на наявність підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» для винесення оскаржуваних рішень, оскільки при зверненні до УДМС України у Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на імміграцію позивачкою було свідомо надано довідку про несудимість, яка була видана ГУ МВС Росії по Московській області на іншу особу. Зокрема, вказана довідка взагалі не містить прізвища позивачки та видана на ім'я «ОСОБА_1» (російською), а не на ім'я позивачки - ОСОБА_1.

Крім того, скаржник зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції норм Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень», затвердженого постановою КМУ від 26.12.2002 р., посилаючись на відсутність підстав для надсилання запиту компетентним органам іноземних держав з метою підтвердження або спростування достовірності даних, зазначених у довідці, наданої позивачем.

Також, скаржник зазначає про відсутність підстав для запрошення позивачки з метою надання пояснень щодо позбавлення її дозволу на імміграцію на час прийняття такого рішення.

Що стосується посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, скаржник зазначив, що у цьому випадку виправлення помилки, допущеної державним органом країни попереднього проживання, можливе тільки шляхом скасування позивачці дозволу на імміграцію, оскільки останній отриманий з свідомим порушенням нею норм закону, яке полягає у наданні завідомо неналежної довідки.

З огляду на це, скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог (т. 1 а.с. 217-221).

06.02.2019 р. від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на те, що доводами апеляційної скарги не спростовано факту подання позивачкою до УДМС України у Кіровоградській області довідки відносно себе, якою підтверджено відсутність її судимості (т. 2 а.с. 18-19).

Згідно ухвали колегії суддів від 30.01.2019 р., судовий розгляд справи проведено в режимі відеоконференції за заявою скаржника від 24.01.2019 р. (т. 2 а.с. 1, 2).

У судовому засіданні 06.02.2019 р. представники скаржника та позивача свої вимоги, викладені відповідно у апеляційній скарзі та відзиві на неї, підтримали.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2 р. н.), громадянка Російської Федерації, у квітні 2016 року в'їхала в Україну разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н.) (т. 1 а.с. 56, 110).

У червні 2016 року позивачка уклала з громадянином Республіки Узбекистан ОСОБА_6 шлюб, який 29.06.2016 р. був зареєстрований Кіровоградським РВ ДРАЦС ГУЮ у Кіровоградській області (т. 1 а.с. 58).

У липні 2016 року позивачка звернулася до УДМС України у Кіровоградській області із заявою про надання їй та її неповнолітній доньці ОСОБА_4 дозволу на імміграцію в Україну, як дружині іммігранта. До заяви, яка зареєстрована в УДМС України у Кіровоградській області 08.07.2016 р., додала необхідні документи (т. 1 а.с. 42 - 43).

Головним спеціалістом УДМС України у Кіровоградській області Кобелевою Т.М. складено висновок про задоволення клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», який 21.09.2016 року затверджений заступником начальника УДМС у Кіровоградській області (т. 1 а.с. 84).

На цій підставі УДМС у Кіровоградській області ОСОБА_1 видано дозвіл на імміграцію в Україну № 273 від 21.09.2016 р. та дозволено постійне проживання в Україні. Разом з нею дозвіл на імміграцію отримала її неповнолітня дитина ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3 р.н.) (т. 1 а.с. 85).

Отримавши дозвіл на імміграцію, позивачка 05.10.2016 р. звернулася до УДМС України у Кіровоградській області із заявою для оформлення посвідки на постійне проживання (т. 1 а.с. 87-88).

Головним спеціалістом УДМС України у Кіровоградській області Кобелевою Т.М. проведена перевірка наявності відомостей, що перешкоджають проживанню іноземця в Україні, та прийнято рішення про видачу ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання в Україні, яке 05.10.2016 р. затверджене заступником начальника УДМС у Кіровоградській області (т. 1 а.с. 107).

На цій підставі ОСОБА_1 05.10.2016 р. видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 188).

Водночас, у 2018 році головним спеціалістом УДМС України у Кіровоградській області Кобелевою Т.М. складено висновок про доцільність скасування дозволу на імміграцію громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітній дочці ОСОБА_4, який 16.05.2018 р. затверджений заступником начальника УДМС України у Кіровоградській області (т.1 а.с. 111-113).

16.05.2018 р. УДМС України у Кіровоградській області прийнято рішення №161 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, згідно з яким громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 та її неповнолітній дочці ОСОБА_4 на підставі п.1 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 21.09.2016 р. (т. 1 а.с. 6, 114).

Копія вказаного рішення надіслана позивачці листом № 162 від 16.05.2018 р., у якому повідомлено, що посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 05.10.2016 р. визнана недійсною та підлягає вилученню, а вона повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення (т. 1 а.с. 7, 115).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, виходячи з наступного.

Статтею 9 Закону України «Про імміграцію» передбачений порядок подання заяви про надання дозволу на імміграцію.

У частинах 5 - 8 вказаної статті наведено перелік документів, які додаються до заяви для надання дозволу на імміграцію, яким зокрема передбачено необхідність надання довідки про відсутність судимості (частина 8 статті). При цьому, частиною 10 статті передбачено, що у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Нормами ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Зокрема, п. 1 ч. 1 вказаної статті передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок №1983).

Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з п. 2 Порядку №1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають, зокрема, територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), зокрема: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Відповідно до абз. 8 п. 11 Порядку №1983, для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються: довідка, видана компетентним органом держави попереднього проживання або її дипломатичним представництвом чи консульською установою в Україні, про відсутність судимості (крім осіб, зазначених у п.п. 1 і 3 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». У виняткових випадках такі відомості можуть бути отримані ДМС чи територіальними органами і підрозділами шляхом надсилання відповідного запиту компетентним органам іноземних держав, з якими укладено договір про правову допомогу у цивільних, сімейних та кримінальних справах.

Пунктом 12 Порядку №1983 передбачено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно з п. 14 Порядку №1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пп. 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Відповідно до п. 16 Порядку №1983, у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз. 2 п. 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Пунктом 19 Порядку №1983 передбачено, що рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов'язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Іммігранти, які отримали посвідки, повинні зареєструватися за місцем постійного проживання, а у разі зміни місця проживання - перереєструватися в порядку, встановленому для громадян України.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачка 07.07.2016 р. звернулася до УДМС України у Кіровоградській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст.4 Закону України «Про імміграцію», додавши необхідні документи, у тому числі довідку, видану компетентним органом держави попереднього проживання про відсутність судимості (т. 1 а.с. 65).

Головним спеціалістом УДМС України у Кіровоградській області Кобелевою Т.М. при прийнятті цієї заяви 07.07.2016 р. перевірено підстави та законність перебування ОСОБА_1 в Україні, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, з'ясовано у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, після чого надіслані відповідні запити регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби, про що свідчать відповідні службові відмітки на заяві (т. 1 а.с. 43).

Згодом нею ж складено висновок про задоволення клопотання ОСОБА_1 щодо надання дозволу на імміграцію на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», який 21.09.2016 р. затверджений заступником начальника УДМС у Кіровоградській області (т. 1 а.с. 84).

На цій підставі позивачці та її неповнолітній доньці видано дозвіл на імміграцію і посвідку на постійне проживання.

Водночас, у 2018 році цим же територіальним органом ДМС ініційовано скасування виданого ним дозволу на імміграцію, що стало підставою для виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до п. 21 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 22 Порядку №1983, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як вбачається з висновку про скасування дозволу на імміграцію, складеного головним спеціалістом УДМС України у Кіровоградській області Кобелевою Т.М., під час перевірки особової справи позивачки встановлено, що довідка №13/Б8-2 від 21.04.2016 р., видана ГУ МВС РФ по Московській області (ГУ МВС Росії по Московській області) про наявність/відсутність судимості або факту кримінального переслідування або про притягнення до кримінальної відповідальності, надана іноземкою на виконання ч. 8 ст. 9 Закону України «Про імміграцію», видана на ім'я «ОСОБА_1», що суперечить даним, зазначеним у заяві про надання дозволу на імміграцію та у її національному паспорті (т. 1 а.с. 11).

Тобто, відповідач розцінив подання ОСОБА_1 довідки про несудимість, виданої компетентним органом держави попереднього проживання щодо особи «ОСОБА_1», як факт надання позивачкою свідомо неправдивих відомостей.

Ці обставини стали приводом для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», якою передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.

Воднораз, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Колегія суддів погоджується із зауваженням суду першої інстанції, що подання позивачкою довідки про несудимість, у якій допущено помилку в написанні прізвища, не завадило відповідачу свого часу видати позивачці дозвіл на імміграцію.

Колегія суддів також погоджується з позицією суду першої інстанції щодо необхідності направлення у цьому випадку відповідного запиту до ГУ МВС Росії по Московській області в порядку, передбаченому п. 11 Порядку 1983, оскільки цей випадок, враховуючи допущення помилки не з вини позивачки, а також наявність у неї двох неповнолітніх дітей 2014, 2017 р.н. та очікування нею народження третьої дитини, є винятковим.

За змістом ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», органи ДМС не зобов'язані, а мають право скасовувати наданий дозвіл на імміграцію при наявності тих чи інших обставин, які можуть бути розцінені як підстави для його скасування. У цьому питанні уповноважений орган наділений дискреційними повноваженнями, які передбачають право самостійного вибору варіанту поведінки чи прийняття рішення. Відповідно, це дозволяє уповноваженому органу об'єктивно оцінити обставини, які є підставою для можливого скасування дозволу, а також обставини, що настали після отримання особою дозволу на імміграцію, та прийняти пропорційне рішення з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів особи та цілей, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Необхідність пропорційного прийняття рішення обумовлена як законодавством України, так і практикою Європейського суду з прав людини. Згідно з практикою Європейського суду по правам людини дії суб'єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.

Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04).

Суд першої інстанції вірно установив, що позивачкою було виконані всі необхідні дії щодо отримання на законних підставах дозволу на імміграцію в Україну, зокрема відповідно до умов Порядку №1983 було надано пакет документів, який був прийнятий уповноваженими посадовими особами відповідача. Останні, перевіривши справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства (у тому числі довідки про відсутність судимості), жодних зауважень щодо поданих документів - їх недоліків, підробки, невідповідності встановленому зразку або щодо належності іншій особі - не висували. Не знайшовши підстав для повернення позивачці її заяви чи відмови у видачі дозволу на імміграцію, видали їй такий дозвіл. За таких умов скасування відповідачем цього дозволу через 2 роки після його видачі, у зв'язку з виявленням помилки в одному з наданих та прийнятих документів, є порушенням принципу належного урядування, а покладання на позивачку тягаря відповідальності шляхом скасування їй дозволу на імміграцію, за неналежну перевірку уповноваженою особою органу ДМС поданих документів свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.

При цьому, колегія суддів зазначає про помилковість твердження скаржника, що в цьому випадку виправлення помилки можливе тільки шляхом скасування позивачці дозволу на імміграцію, оскільки наявність у діях останньої вини скаржником не доведено.

Окрім цього, згідно з довідкою № 2411 від 03.08.2018 р., виданою позивачці консульським відділом Посольства Російської Федерації в Україні, компетентні органи цієї держави не мають інформації про судимість громадянки Російської Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с. 170).

Отже, обставини щодо відсутності у позивачки судимості, які мають значення для отримання останньою дозволу на імміграцію в України, є доведеними та скаржником не спростовані.

Колегія суддів також погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення відповідача не відповідає також критерію необхідності у демократичному суспільстві, адже скасування дозволу на імміграцію зумовлює повну зміну способу життя позивачки, яка має двох неповнолітніх дітей 2014, 2017 р.н. та очікує народження третьої дитини (т. 1 а.с. 187 - 190).

Водночас, колегія суддів зазначає, що згідно п. 22 Порядку №1983, у разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому п. 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до п. 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з твердженням скаржника щодо відсутності підстав для виклику позивачки для дачі пояснень при вирішенні спірного питання, оскільки вказана процедура передбачена у випадку ініціювання скасування дозволу на імміграцію іншим органом, ніж орган ДМС.

Проте, вказана обставина не впливає на суть прийнятого судом першої інстанції рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року у справі № 811/1796/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 08.02.2019 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов