Справа № 826/5735/16
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/5735/16 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сорочка Є.О.,

суддів Коротких А.Ю.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської міської ради на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року, що прийнята о 08 год. 40 хв. у місті Києві, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання протиправним рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому з урахування зменшення позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 10 березня 2016 року №211/211 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_4 у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд".

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року позов задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 10 березня 2016 року №211/211 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_4 у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд" та в порядку виходу за межі позовних вимог та зобов'язано Київську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_4 від 30 листопада 2015 року (зареєстроване 30 листопада 2015 року за вхідним №08/М-11691) з урахуванням висновків даної постанови.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення про відмову у розробленні проекту землеустрою є правомірним.

Провадження за апеляційною скаргою відкрито ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року та призначено її до розгляду.

Громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було подано до суду заяви про приєднання до апеляційної скарги Київської міської ради на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 листопада 2016 року. В судовому засіданні 02 березня 2017 року ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, заяву ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги задоволено, а заяву ОСОБА_7 задоволено ухвалою, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, 16 березня 2017 року.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року і закрито провадження в адміністративній справі.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року скасовано, а справу направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_4 через уповноваженого представника звернувся до Київської міської ради із клопотанням від 30 листопада 2015 року, в якому просив надати згоду на розробку проекту землевідводу земельної ділянки №2 відповідно до графічного матеріалу (кадастрового кварталу 72:528 згідно містобудівного кадастру Києва), орієнтованим розміром до 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

До вказаного клопотання позивач додав копії наступних документів: графічні матеріали; копію паспорта та ідентифікаційного коду; копію довіреності.

За результатами розгляду клопотання ОСОБА_4, на пленарному засіданні І сесії VІІІ скликання Київської міської ради прийнято рішення від 10 березня 2016 року №211/211 "Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_4 у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському районі м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд".

Зміст оскаржуваного рішення свідчить, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою мотивована наступним: відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України немає згоди землекористувачів (архівні довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 27 березня 2008 року №314, від 12 травня 2015 року №06-04/534, від 08 квітня 2014 року №06-04/514), зважаючи на категоричну вимогу органу самоорганізації населення "Комітет мікрорайону "Жуляни" міста Києва від 04 січня 2016 року №1/1 щодо недопущення відведення земельних ділянок, якими вони користуються, іншим громадянам.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачем не доведено належними доказами, що земельна ділянка, яку має намір отримати позивач, перебуває у користуванні інших осіб.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

За змістом частин першої, шостої, сьомої статті 118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути наданий у тому числі за умови надання погодження землекористувачів цієї земельної ділянки.

Так, відмовляючи у наданні спірного дозволу, відповідач послався на відповідну вимогу органів самоорганізації населення, а також на відсутність згоди землекористувачів, які згідно архівних довідок від 27 березня 2008 року №314, від 12 травня 2015 року №06-04/534, від 08 квітня 2014 року №06-04/514 користуються частинами спірної земельної ділянки.

Слід відмітити, що в оскаржуваному рішенні відповідач необґрунтовано послався на вимогу органів самоорганізації населення як на підставу для відмови у наданні дозволу, оскільки норми чинного законодавства не передбачають повноважень таких органів будь-яким чином впливати на вирішення даного питання.

Водночас колегія суддів вважає правильним посилання відповідача на відсутність згоди землекористувачів як на підставу для відмови позивачу у погодженні проекту землеустрою.

Так, згідно архівної довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 08.04.2014 № 06-04/514 згідно із протоколом загальних зборів колгоспників с-г артілі "Комуніст" №71 від 06.07.1957 вирішено закріпити за ОСОБА_9 частину спірної земельної ділянки площею 0,14 га (додаток до протоколу, № 71).

В архівній довідці Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 27.03.2008 № 314 зазначено, що у погосподарських книках архівного фонду Жулянської міської ради є особовий рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_10 з членами родини, за яким рахується житловий будинок та земельна ділянка площею 0,15 га по АДРЕСА_1, які знаходяться в користуванні родини.

З архівної довідки Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 12.05.2015 №06-04/534 вбачається, що у погосподарських книках архівного фонду Жулянської міської ради є особовий рахунок НОМЕР_2 ОСОБА_11 з членами родини, за яким рахується житловий будинок та земельна ділянка площею 0,14 га по АДРЕСА_2.

Зазначені документи були наявні в матеріалах справи станом на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваної постанови.

За змістом підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Відповідно до частини третьої статті 173 ЗК включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті (землі держаної власності).

Пунктом 7 розділу X «Перехідні положення» ЗК передбачено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Враховуючи викладене, земельна ділянка на яку претендує позивач, частково знаходиться в користуванні родин ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Не зважаючи на викладене, позивачем разом із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не було долучено погодження наведених вище осіб-землекористувачів, що, як зазначалося, виключає можливість надання спірного дозволу.

Суд першої інстанції на викладені обставини увагу не звернув, помилково вказавши, що матеріали справи не містять доказів перебування спірної земельної ділянки у користуванні інших осіб.

Перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності, відсутність її державної реєстрації у визначеному законом порядку не свідчить про те, що нею не користуються інші особи. Колегія суддів наголошує на тому, що спірним у даній справі є не обставини права власності на землю, а обставини права її користування. У спірних правовідносинах право такого користування набуто іншими особами до прийняття ЗК. Таке право у відповідності до викладених вище положень статті 173 та розділу X ЗК не припинено.

Щодо вказаного у вище згаданих довідках поняття «закріплення», то колегія суддів розцінює його як надання відповідним особам у користування земельних ділянок. При цьому, оперування у архівних документах поняттями, визначення яких відсутнє у чинному законодавстві, не може позбавляти відповідних прав третіх осіб, які встановлені такими документами.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову.

Доводи заперечення на апеляційну скаргу висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської ради та осіб, які приєднались до неї: ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 - задовольнити.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до Київської міської ради про визнання протиправним рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких

Суддя І.В. Федотов

Повний текст постанови складений 11.02.2019.