Справа № 640/18502/18
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Апеляційного суду міста Києва, Зборів суддів апеляційного суду м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 31.03.2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження в даній справі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу.

Заслухавши представника позивача, який прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, до суду звернувся ОСОБА_3, через свого представника - адвоката ОСОБА_4, із позовом до Апеляційного суду міста Києва, зборів суддів апеляційного суду м. Києва, в якому просив: визнати незаконним (протиправним) та скасувати рішення зборів суддів Апеляційного суду міста Києва №17 від 31.03.2017, яким доповнено п. 1.1 Розділу III Засад використання автоматизованої системи документообігу Апеляційного суду м. Києва, яким визначено, що автоматизований розподіл між суддями кримінальних справ, кримінальних проваджень, інших матеріалів, які підлягають розгляду в порядку процесуального законодавства, окрім клопотань, поданих в порядку глави 21 КПК України, здійснюється автоматизованою системою.

Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження по справі дійшов висновку, що вищезазначені позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, а отже наявні підстави для відмови у відкритті провадження у справі.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з такою позицією суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У свою чергу, пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна із сторін здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна із сторін є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Так, ст. 6 Конституції України передбачено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частин 1-2 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

У своєму рішенні від 23 травня 2001 року №6-рп/2001 у справі №1-17/2001, Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до частини 1 статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження актів і дій суддів, які стосуються здійснення правосуддя, неможливий.

Частиною 1 ст. 19 КАС України наведений перелік публічно-правових спорів, на які розповсюджується юрисдикція адміністративних судів, до яких, зокрема, віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до адміністративного суду може звернутися фізична або юридична особа, права, свободи чи інтереси якої порушено суб'єктом владних повноважень, у зв'язку із винесенням останнім рішення (нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії), вчиненням дій або невчинення дій, які повинні бути вчинені в межах повноважень органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхньої посадової чи службової особи, іншого суб'єкта при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Вимоги позивача повинні стосуватися захисту або відновлення його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Як вбачається з заявлених позовних вимог, позивач оскаржує рішення зборів суддів Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2017 року №17, що в своє чергу, є рішенням органу суддівського самоврядування.

Відповідно до ст. 130 Конституції України та ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ передбачено, що для вирішення питань внутрішньої діяльності судів діє суддівське самоврядування.

Статтею 124 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ визначено, суддівське самоврядування є однією з гарантій забезпечення самостійності судів і незалежності суддів, діяльність якого, зокрема має сприяти створенню належних організаційних та інших умов для забезпечення нормальної діяльності судів і суддів, утверджувати незалежність суду, забезпечувати захист суддів від втручання в їхню діяльність. До питань внутрішньої діяльності судів належать питання організаційного забезпечення судів та діяльності суддів, соціальний захист суддів та їхніх сімей, а також інші питання, що безпосередньо не пов'язані із здійсненням правосуддя.

Суддівське самоврядування в Україні здійснюється, зокрема, через збори суддів місцевого суду (ч. 1 ст. 125 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ).

Збори суддів - зібрання суддів відповідного суду, на якому вони обговорюють питання внутрішньої діяльності цього суду та приймають колективні рішення з обговорюваних питань (ч. 1 ст. 126 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VІ).

Отже, збори суддів є органом суддівського самоврядування і не є суб'єктом владних повноважень, а відтак не можуть бути відповідачем в адміністративній справі.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №17 та в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 25.04.2017 року у справі № 807/110/17.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що збори суддів, як орган суддівського самоврядування, при прийнятті рішення з питань внутрішньої діяльності суду не здійснював владно-управлінських функції, що свідчить про відсутність ознак публічно-правового спору у даних правовідносинах.

Тобто, захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права особи у публічно-правових відносинах, в яких відповідач реалізовує владні управлінські функції стосовно заявника.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване рішення зборів суддів Апеляційного суду міста Києва №17 від 31.03.2017 року, стосується безпосередньо лише внутрішньої діяльності (роботи) Апеляційного суду міста Києва і не порушує права та законні інтереси ОСОБА_3, а відтак не породжує для останнього права на звернення до суду.

Щодо посилань представника апелянта про порушення прав та свобод ОСОБА_3, під час ухвалення рішення незаконним (неповноважним) складом суду, за наслідками розгляду клопотання прокурора та надання дозволу на проведення негласних слідчих розшукових дій, то вони не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, адже є предметом спору в даній справі. Між тим, апеляційною інстанцією, наразі, переглядається рішення суду першої інстанції щодо дотримання норм процесуального права, а саме: питання про відкриття провадження в даній справі за заявленим позовом.

Також, під час розгляду справи в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представником позивача неодноразово зазначалося про ймовірність прийняття іншого рішення за наслідками розгляду клопотання прокурора та надання дозволу на проведення негласних слідчих розшукових дій, в разі прийняття вказаного рішення іншим складом Апеляційного суду міста Києва.

Колегія суддів апеляційної інстанції, не бере до уваги зазначені доводи представника апелянта, оскільки вони ґрунтуються на суб'єктивній думці останнього і є припущеннями.

З аналізу вищенаведених норм права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку, спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єкта владних повноважень.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію викладену Європейським судом з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року, в якій Судом зазначено, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що даний спір, не має публічно-правового характеру та не відповідає нормативному визначенню адміністративної справи, а тому його не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла до висновку, що судом першої інстанції порушень норм процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин по справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскільки вона не містить обґрунтувань які могли б бути підставами для скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.