Справа № 823/3041/14
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

07 лютого 2019 року

Київ

справа №823/3041/14

адміністративне провадження №К/9901/9313/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Васильєвої І.А.,

суддів: Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

при секретарі: Горбатюку В.С.,

за участі: представника позивача - Назарця Д.А.

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу представництва «Екзо Платформ С.А.С.» в Україні (Французька Республіка)

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014 (головуючий суддя: Ісаєнко Ю.А., судді: Оксененко О.М., Федотов І.В.)

у справі №823/3041/14

за позовом представництва в Україні «Екзо Платформ С.А.С.» (Французька Республіка)

до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Представництво в Україні «Екзо Платформ С.А.С.» (Французька Республіка) (далі - позивач, представництво) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління Міндоходів у Черкаській області (далі - відповідач, ДПІ), в якому просило: скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.06.2014 № про збільшення суми грошового зобов'язання із податку на прибуток на 1360,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 03.11.2014, позов задоволено повністю: скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ від 05.06.2014 № .

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014, скасовано постанову суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, з підстав порушення норм матеріального права: пункту 160.8 ст. 160 розділу ІІІ Податкового кодексу України (далі - ПК України), пункту 4 розділу ІІ та пункту 2 розділу ІV «Порядку розрахунку податкових зобов'язань нерезидентів, які проводять діяльність на території України через постійне представництво», який затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 28.02.2011 № 115 (далі -Порядок № 115), та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

За доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції помилково зробив висновок про правомірність застосування до позивача штрафних санкцій за неподання податкової звітності з податку на прибуток, оскільки не врахував обставини виконання позивачем свого податкового обов'язку з подання податкової звітності з податку на прибуток шляхом подання відповідного розрахунку.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подати заперечення на касаційну скаргу.

У судовому засідання представник позивача підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 1360,00 грн., згідно з податковим повідомленням-рішенням від 05.06.2014 № , з приводу правомірності якого виник спір, слугували висновки документальної позапланової виїзної перевірки, викладені в акті від 07.05.2014 № 138/23-01-22/26598940. Згідно з цим актом представництво порушило норми підпункту 49.18.2 пункту 49.18 ст. 49, пункту 160.8 ст. 160 ПК України, а саме: не подання податкової звітності з податку на прибуток за І квартал 2011 року, ІІ квартал 2011 року, за ІІ - ІІІ квартал 2011 року, за 2011 рік, за І квартал 2012 року, за півріччя 2012 року, за 9 місяців 2012 року, за 2012 рік, за 2013 рік.

У судовому процесі встановлено, що позивачем до контролюючого органу були подані розрахунки оподаткованого прибутку та податку на прибуток постійного представництва нерезидента за І квартал 2011 року, півріччя 2011 року, 9 місяців 2011 року, 2011 рік, І квартал 2012 року, півріччя 2012 року, ІІІ квартали 2012 року, 2012 рік. У даних розрахунках відсутній валовий дохід.

Вказані обставини у судовому процесі не оспорюються. Тоді як спірним є те, чи був виконаний позивачем його податковий обов'язок у частині подання податкової звітності з податку на прибуток за вищенаведені податкові періоди, що має наслідком правомірність або неправомірність застосованих до позивача штрафних санкцій. Так, за висновком контролюючого органу вказані розрахунки не можуть прирівнюватися до виконання позивачем свого податкового обов'язку у частині подання податкової звітності, а позивач зобов'язаний був подати до ДПІ податкові декларації з податку на прибуток. Позивач, у свою чергу, вважає, що вищенаведені розрахунки є податковою звітністю з податку на прибуток, обов'язок подання якої покладено на нього як постійне представництво нерезидента.

За визначенням підпункту 14.1.193 пункту 14.1 ст. 14 ПК України постійне представництво - постійне місце діяльності, через яке повністю або частково проводиться господарська діяльність нерезидента в Україні, зокрема: місце управління; філія; офіс; фабрика; майстерня; установка або споруда для розвідки природних ресурсів; шахта, нафтова/газова свердловина, кар'єр чи будь-яке інше місце видобутку природних ресурсів; склад або приміщення, що використовується для доставки товарів.

Підпунктом 133.2.2 пункту 133.2 ст. 133 ПК України передбачено, що платниками податку з числа нерезидентів є постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи із джерелом походження з України або виконують агентські (представницькі) та інші функції стосовно таких нерезидентів чи їх засновників.

Постійне представництво до початку своєї господарської діяльності стає на облік у податковому органі за своїм місцезнаходженням у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. Постійне представництво, яке розпочало свою господарську діяльність до реєстрації у податковому органі, вважається таким, що ухиляється від оподаткування, а одержані ним прибутки вважаються прихованими від оподаткування (пункту 133.3 ст. 133 ПК України).

Згідно пункту 160.1 ст. 160 ПК України будь-які доходи, отримані нерезидентом із джерелом їх походження з України, оподатковуються в порядку і за ставками, визначеними цією статтею.

Відповідно до положень пункту 160.8 ст. 160 ПК України суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента.

У разі якщо нерезидент провадить свою діяльність не лише в Україні, а й за її межами, і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, сума прибутку, що підлягає оподаткуванню в Україні, визначається на підставі складення нерезидентом відокремленого балансу фінансово-господарської діяльності, погодженого з контролюючим органом за місцезнаходженням постійного представництва.

У разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, оподатковуваний прибуток визначається контролюючим органом як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7.

Пунктом 46.1 ст. 46 ПК податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Форма податкової декларації встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (пункт 46.5 цієї статті).

Відповідно до положень пунктів 160.3 та 160.8 ст. 160 ПК було розроблено Порядок №115.

Пунктом 2 Розділу І цього Порядку встановлено, що цей Порядок застосовується постійними представництвами, визначення яких наведено у підпункті 14.1.193 пункту 14.1 статті 14 розділу I Кодексу і які є платниками податку на прибуток (далі - платники податку) відповідно до розділу III Кодексу.

Пункт 6 розділу І Порядку №115 кореспондує пункту 160.8 статті 160 ПК України.

Відповідно до пункту 8 розділу І Положення №115 постійне представництво як платник податку, що здійснює розрахунок податкових зобов'язань згідно з положеннями розділів II - IV цього Порядку, подає відповідну податкову звітність за звітний (податковий) період органу державної податкової служби, в якому таке представництво перебуває на обліку, та здійснює сплату податку у порядку та строки, встановлені Кодексом.

Пунктом 4 Розділу ІІ цього Положення визначено, що постійне представництво нерезидента, суми прибутків якого оподатковуються в загальному порядку, здійснює розрахунок податкового зобов'язання з податку на прибуток у податковій декларації з цього податку, яка складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному Кодексом та чинному на час її подання.

Разом з тим, розділом IV Положення №115 передбачений порядок складення розрахунку оподатковуваного прибутку та податку на прибуток постійного представництва нерезидента, що здійснюється органом державної податкової служби.

Відповідно до пункту 1 розділу ІV Положення № 115, якщо нерезидент, який провадить діяльність на території України через постійне представництво, не має можливості визначити прибуток з джерелом його походження в Україні шляхом прямого підрахування, оподатковуваний прибуток такого представництва визначається органом державної податкової служби як різниця між доходом та витратами, визначеними шляхом застосування до суми отриманого доходу коефіцієнта 0,7. Розрахунок із застосуванням згаданого коефіцієнта здійснюється, зокрема, у випадку, коли: витрати, пов'язані з діяльністю постійного представництва, понесені нерезидентом як в Україні, так і за її межами; нерезидент не має змоги виконати вимоги пункту 3 розділу III цього Порядку щодо підтвердження даних про загальні обсяги отриманих доходів та понесених витрат від здійснення господарської діяльності нерезидента в цілому, загальної чисельності працівників та вартості основних фондів нерезидента для цілей складання відокремленого балансу фінансово-господарської діяльності.

Пунктом 2 цього розділу Положення № 115 визначено, що постійне представництво, податкові зобов'язання якого визначаються із застосуванням коефіцієнта 0,7, складає розрахунок оподатковуваного прибутку та податку на прибуток постійного представництва нерезидента, що здійснюється органом державної податкової служби за формою, затвердженою наказом Державної податкової адміністрації України від 28.02.2011 N 115 (далі - Розрахунок 2).

Відмовляючи у задоволенні позову та роблячи висновок про правомірність застосованих до позивача штрафних санкцій, апеляційний суд зробив висновок про те, що позивач зобов'язаний був оприбутковувати суми прибутків у загальному порядку, оскільки у поданих позивачем до контролюючого органу розрахунках відсутній валовий дохід.

Разом із тим, з такими висновками не можна погодитися.

Зміст вказаних правових норм свідчить, що платник податку на прибуток - постійне представництво нерезидента має 3 альтернативні форми подання податкової звітності:

1) або Декларацію, якщо суми прибутків нерезидентів, які провадять свою діяльність на території України через постійне представництво, оподатковуються в загальному порядку. При цьому таке постійне представництво прирівнюється з метою оподаткування до платника податку, який провадить свою діяльність незалежно від такого нерезидента;

2) або Розрахунок 1, якщо нерезидент провадить свою діяльність в Україні та за її межами і при цьому не визначає прибуток від своєї діяльності, що ведеться ним через постійне представництво в Україні, відповідно до розділу IIІ Порядку;

3) або Розрахунок 2 у разі неможливості визначити шляхом прямого підрахування прибуток, отриманий нерезидентами з джерелом його походження з України, відповідно до розділу IV Порядку.

При цьому, зміст вказаних правових норм не ставить у залежність вибір постійного представництва щодо форми податкової звітності від наявності або відсутності у нього оподатковуваного доходу. Тоді як саме такою підставою, як встановлено у судовому процесі, ДПІ обґрунтовувало свій висновок про необхідність подання позивачем саме податкової декларації та не прийняття поданих позивачем розрахунків як виконання обов'язку щодо податкової звітності. Вищевказаними нормами визначені інші критерії при обранні форми податкового звіту.

Нормою пункту 120.1 ст. 120 ПК, якою встановлені штрафні санкції за невиконання або несвоєчасне виконання платником податків свого обов'язку щодо подання податкової звітності, законодавцем реалізована каральна функція цієї норми. При цьому мета правового регулювання такої норми спрямована також на спонукання платника податків до вчасного виконання свого податкового обов'язку, встановленого підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 ст.16 ПК України (регулятивна функція).

За встановлення обставин подання позивачем розрахунків оподаткованого прибутку та податку на прибуток постійного представництва нерезидента за вищевказані податкові періоди та недоведеності з боку контролюючого органу на виконання процесуального обов'язку, встановленого нормою частини другої ст. 71 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення рішення суду першої інстанції) правових підстав не прийняття ним такої форми звітності як правильної, окрім як посилання на відсутність у ній показників оподатковуваного доходу, суд першої інстанції зробив правильний висновок про недоведеність відповідачем правомірності застосованих до позивача штрафних санкцій.

З огляду на викладене у суду апеляційної інстанції не було підстав, встановлених ст. 202 КАС України (у редакції, чинній на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення), для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 352 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представництва «Екзо Платформ С.А.С.» в Україні (Французька Республіка) задовольнити.

Скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 03.11.2014залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя:І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко