Справа № 349/1772/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1109/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року (судді Кафарського В.В.) ухвалене у м. Івано-Франківськ у справі №349/1772/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про визнання протиправним рішення комісії з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24.10.2018 звернулася в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення комісії філії «Північна» ПАТ «Прикарпаттяобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, оформлене протоколом №19 від 11.10.2018.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального права.

Відповідачем не подано до суду письмового відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1, інтереси якої представляє адвокат Гринчишин І.Я., 24.10.2018 звернулася до Рогатинського районного суду Івано-Франківської області із позовом до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про визнання протиправним рішення комісії філії «Північна» ПАТ «Прикарпаттяобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, оформлене протоколом №19 від 11.10.2018

Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 24.10.2018 справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» про визнання протиправним рішення комісії з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією передано на розгляд Івано-Франківському окружному адміністративному суду.

Вказана адміністративна справа надійшла до Івано-Франківського окружного адміністративного суду 26.11.2018.

Суд зазначає, що передавши вказану справу, суддя Рогатинського районного суду Івано-Франківської області правовідносини, з приводу яких виник спір, вважає публічно-правовими та такими, що належать до юрисдикції адміністративного суду.

Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно частини 1 статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Статтею 19 КАС України визначено перелік справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів. Так, згідно із пунктом 1 частини 1 вказаної статті, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 вказаного Кодексу).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із вимогами частини 2 статті 170 КАС України про відмову у відкритті провадження у справі суддя постановляє ухвалу не пізніше п'яти днів з дня надходження позовної заяви.

Згідно з частини 6 статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Таким чином, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Як слідує з матеріалів справи, позивач є фізичною особою, а відповідач - публічне акціонерне товариство «Прикарпаттяобленерго» є юридичною особою, основним видом діяльності якого є розподілення електроенергії, тобто у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України не є суб'єктом владних повноважень.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 1 статті 19 Цивільно процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Спірні вимоги за даним позовом виникли із цивільно-правових відносин, а саме відносин користування фізичною особою електричною енергією.

Правова позиція про те, що спори про порушення Правил користування електричною енергією між фізичною особою та постачальником електроенергії мають розглядатися в порядку цивільного судочинства, наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 по справі №757/45133/15-ц.

Суд правомірно роз'яснив позивачу, що дану справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства, а тому йому слід звернутися з даним позовом до місцевого суду загальної юрисдикції.

В рішенні Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 04.06.2008 року зазначено, що підключення електроенергії за заявою наймача (власника квартири) і відкриття особового рахунку слід вважати фактичним укладенням договору на умовах, передбачених Законом України «Про електроенергетику» та Правилами користування електричною енергією для населення.

Стаття 714 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Згідно пункту 1.1 Типового договору про користування електричною енергією на території населеного пункту Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31 липня 1996 року №28 предметом Договору є постачання електричної енергії постачальником, використання електричної енергії споживачем для потреб електроустановки, яка встановлена на об'єкті споживача, та обслуговування і утримання власником мереж технологічних електричних мереж населеного пункту, до яких приєднана встановлена на об'єкті споживача електроустановка.

Так, відповідно до підпунктів 5.1, 5.2 пункту 5 Типового договору сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов цього Договору та додатків до нього відповідно до законодавства України. У разі виявлення однією із сторін порушення іншою стороною умов Договору, за яке цим Договором та/або законодавством встановлена відповідальність, на місці оформлюється акт порушень. Акт складається у присутності Постачальника, Власника та Споживача у трьох примірниках.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції вірно вказав, що предметом позову є вимоги про визнання протиправним та скасування рішення комісії філії «Північна» ПАТ «Прикарпаттяобленерго» з розгляду актів про порушення Правил користування електричною енергією, оформлене протоколом №19 від 11.10.2018, відповідно до якого позивачу як фізичній особі нарахований розмір використаної поза приладом обліку електричної енергії, у зв'язку із чим справа має бути розглянута в порядку цивільного судочинства місцевим судом загальної юрисдикції.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Доводи скаржника зазначені в апеляційній скарзі та обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді та не стосуються меж перегляду ухвали суду першої інстанції та стосуються порушень по суті заявленого позову до відповідача, який на думку апеляційного суду має бути розглянутий в межах цивільних правовідносин.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення у справі «Занд проти Австрії», заява №7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на характер спірних правовідносин, які не належать до сфери публічно-правових відносин, оскільки регулюються нормами цивільного законодавства, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а вирішення спору не належить до компетенції адміністративних судів, яка встановлена статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. 241, 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 349/1772/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль