Справа № 460/2938/18
Суддя: Махаринець Д.Є.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2019 року м. Рівне №460/2938/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Махаринця Д.Є. розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київській області щодо встановлення судді у відставці ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84% від суддівської винагороди;

- зобовязати Вишгородське обєднане Управління пенсійного фонду України в Київській області при обчисленні розміру довічного грошового утримання ОСОБА_1 зарахувати до стажу роботи, який дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді що складає 2 роки;

- Зобовязати Вишгородське обєднане Управління пенсійного фонду України в Київській області з 5 серпня 2018 року нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 88% від суддівської винагороди судді Київського окружного адміністративного суду, який працює на відповідній посаді на час здійснення нарахування без обмеження граничного розміру з урахуванням вже сплачених сум.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що із січня 2011 року він є суддею у відставці (пенсійне посвідчення №; номер особового рахунку 149654/1008) отримує в Управлінні пенсійного фонду України у Вишгородському районні Київської області довічне грошове утримання в розмірі 28192 грн. У відповідності до розрахунку розміру довічного утримання його розмір складає 84% від заробітної плати 35240 грн. Стаж який дає право на пенсію складає 22 роки 8 місяців 16 днів. Вважає, що у звязку з прийняттям Закону України «Про Вищий антикорупційний суд» та відповідними змінами у Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (згідно Закону України від 12.07.2018 № 2509-VIІІ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів») до його суддівського стажу який дає право на відставку як судді слід зарахувати ще два роки роботи на посаді заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області і він буде складати 24 роки 8 місяців 16 днів. Таким чином розмір довічного утримання яке виплачується позивачу повинен складати 88 %, а не 84% нарахованих пенсійним фондом. В звязку з викладеним вище позивач 12 листопада 2018 року звернувся із заявою про проведення перерахунку розміру довічного утримання, однак листом №327/111-01 відповідачем було відмовлено в перерахунку розміру довічного утримання мотивуючи тим, що стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді чинним законодавством не передбачена для зарахування такої служби до суддівського стажу, що дає право на відставку. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Ухвалою суду від 27.12.2018 прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито спрощене провадження в зазначеній справі.

Від представника відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти заявленого позову заперечував та зазначив, що частиною 1 ст. 131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI вказано, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражі України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії судців України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, які входили до його складу. Згідно вимог п. 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону № 2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. Відтак, посилання Позивача на норми статті 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус судців» є безпідставними. Зазначена ним норма статті 137 Закону України № 1402 «до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді» не може розповсюджувати свою дію в часі на правовідносини, що мали місце при набутті Позивачем права на довічне грошове утримання. Відповідні зміни були внесені згідно із Законом № 2509-VIII від 12.07.2018. Станом на дату внесення змін Позивачу було обраховано та призначено довічне грошове утримання у відповідності до чинного на той період часу законодавства. Положення Закону України №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, застосовується до суддів, які пішли у відставку після набрання чинності цим Законом. Отже, на час призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання його розмір визначався Законом України №2453-VI та має бути застосований до спірних правовідносин. З огляду на зазначене, на думку відповідача, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши доводи позову і заперечень проти нього, суд встановив наступне.

Позивач є суддею у відставці і з 01.01.2011 перебуває на обліку управлінні пенсійного фонду України у Вишгородському районні Київської області (пенсійне [освідчення №; номер особового рахунку 149654/1008) та отримує довічне грошове утримання розмір якого складає 84% від заробітної плати.

Згідно розрахунку відповідача стаж, який дає право на відставку судді у позивача складається із періодів: 20 років 8 місяців та 23 дні стаж роботи на посаді судді; 1 рік 11 місяців 23 дні військова строкова служба, всього такий стаж складає 22 роки 8 місяців 16 днів.

Позивач зазчає, що на час його першого призначення народним суддею Шумського району Тернопільської області 9 квітня 1990 року відповідно до вимог, визначених Законом СРСР від 04.08.1989 № 328-1 «Про статус суддів в СРСР» (далі Закон № 328-1), які діяли з 01.12.1989 до 10.02.1993 при обранні суддів на посаду вперше ст. 8 Закону № 328-1 встановлювалось, що народним суддею міг бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, мав вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Відтак, на думку позивача право на зарахування стажу роботи за юридичною спеціальністю два роки мають судді, яких було обрано на посаду суддів вперше згідно з вимогами, встановленими Законом № 328-1 на день їх обрання.

А отже, до суддівського стажу позивача який дає йому право на відставку як судді слід зарахувати ще два роки роботи на посаді заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області і він буде складати 24 роки 8 місяців 16 днів, а у відсотках це 88% від отримуваної заробітної плати.

Зі змісту позову вбачається, що 12.11.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою стосовно зарахування усіх вказаних періодів його роботи до стажу, що дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання, та проведення перерахунку розміру довічного грошового утримання судді.

Листом від 22.11.2018 №327/Ш-01 відповідачем повідомлено позивача, що стаж позивача, що дає право на відставку як судді, становить 20 років 8 місяців 23 дні. Зарахування періодів роботи на посаді заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області до стажу роботи на посаді судді, що дає право на перерахунок розміру довічного утримання судді, не передбачено статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010.

Позивач, вважаючи такі дії відповідача протиправними звернувся до суду з даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин, тобто на дату призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання дане питання було врегульовано положеннями Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

Відповідно ж до положень ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

При цьому, як передбачено п.25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

В той же час, відповідно до приписів ч.1 ст.131 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, стаття 131 визначала, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Відповідно до положень п.11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI (в редакції, чинній до 28.03.2015 року) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Суд зазначає, що до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI був чинним Закон України від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів», відповідно ч.4 ст. 43 якого судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді.

До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

При цьому, як вбачається зі змісту позову, позивачем фактично в якості підстави для звернення до суду вказано на обставини не включення до його стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду його роботи на посадах заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області, що складає два роки, та має бути зараховано до стажу з 05.08.2018 року з огляду на набрання чинності Законом України №2509-VІІІ, яким до ч.2 ст. 137 Закону України №1402-VIII внесено зміни щодо зарахування (перерахунку) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді.

Суд зазначає, що позивач згідно відомостей трудової книжки 09.04.1990 був зарахований на посаду народного судді та одночасно голови Шумського районного народного суду.

Відповідно до ст. 8 Закону «Про статус суддів в СРСР» N 328-I від 4 серпня 1989 народним суддею може бути обраний громадянин СРСР, який досяг на день виборів 25 років, має вищу юридичну освіту, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років і склав кваліфікаційний екзамен.

Відповідно до ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІІ, в редакції чинній з 05 серпня 2018 року, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.

Водночас, суд зазначає, що приписами абз. 4 п. 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Враховуючи обставини того, що позивач був обраний на посаду судді у 1990 році, що відбулося у період дії Закону «Про статус суддів в СРСР» N 328-I від 4 серпня 1989, то і визначення його стажу роботи на посаді судді здійснюється відповідно до вказаного законодавства.

При цьому, доводи позивача стосовно наявності підстав для застосування до нього положень ст. 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIІІ, в редакції чинній з 05 серпня 2018 року, не можуть вважатися судом належними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, позивач, обґрунтовуючи власну правову позицію в цій частині позовних вимог, посилається на норму, яка набула чинності після виходу ним у відставку, а отже з огляду на положення ст. 58 Конституції України відсутні підстави для включення до його стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, періоду роботи на посадах заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області, що складає два роки.

Суд також зазначає, що посилання позивача в якості обґрунтування правомірності викладеної позиції на спільний лист «Про зарахування (перерахунок) стажу роботи на посаді судді» від 05 листопада 2018 року голови Вищої ради правосуддя України, в.о. голови Верховного Суду, голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в.о. голови Ради суддів України, голови Державної судової адміністрації України, ректора Національної школи суддів України, адресованого апеляційним та місцевим судам не можуть вважатися судом належними, оскільки зазначений лист стосується питання зарахування (перерахунку) стажу роботи на посаді судді, що дає право на одержання доплати до посадового окладу за вислугу років, а позов ОСОБА_1 стосується питання встановлення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Суд також звертає увагу, що 23 грудня 2010 року (згідно постанови ВРУ N 2866-VI) позивач припинив свої повноваження як суддя та набув право на призначення грошового утримання судді у відставці на умовах, визначених нормами законодавства, чинного станом саме на 23 грудня 2010 року.

Враховуючи викладене вище, Суд зазначає, що законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом № 2453-VI, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів, календарного періоду проходження строкової військової служби, а також часу роботи на посадах прокурорів і слідчих, однак зазначеними нормами законодавства не було передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду роботи на посаді заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення райвиконкомів.

Таким чином, не включення відповідачем до відповідного стажу роботи на посаді судді періоду роботи позивача на посаді заступника та завідуючого відділом соціального забезпечення Шумського райвиконкому Тернопільської області і не врахування його для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання є правомірним.

Вказана правова позиція підтверджується правовим висновком викладеним в постанові Верховного суду від 09 листопада 2018 року по справі №134/1835/16-а, адміністративне провадження №К/9901/33444/18.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У справах «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine), заяви № 23759/03 та 37943/06, рішення від 14 жовтня 2010 року та «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту осіб від свавільного втручання у права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. Цими рішеннями було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов'язань зі сплати податку.

Необхідність застосування зазначеного підходу при вирішення соціальних справ, з урахуванням обставин справи та законодавства, що регулює саме ці відносини та у конкретний період часу, підтверджується, зокрема, позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 06 березня 2018 року у справі № 234/8701/1.

На думку ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати особі адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органимають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2008 року у справі «C. Дж. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria»], заява № 1365/07, § 39, від 09 січня 2013 року у справі «ОСОБА_2 проти України», заява № 21722/11, § 170).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛвід 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції» [«Cantoni v. France»], заява №17862/91,§ 31-32, від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65).

У пункті 40 справи «Пономарьов проти України» (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обовязок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обовязку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст.2, 6-11, 14, 77, 78, 139, 243-246, 250, 255, 257-263, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Вишгородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 11 лютого 2019 року.

Суддя Махаринець Д.Є.