Справа № 640/2086/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 лютого 2019 року м. Київ № 640/2086/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Клочкова Н.В., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

товариства з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія»
до Головного управління Держпраці у Київській області
про визнання протиправними та скасування Актів за формою Н-5 та Н-1 від 08 листопада 2018 року
В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося товариство з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія» (надалі - позивач), адреса: 02002, м. Київ, вул. Є. Сверстюка, буд. 21 з позовом до Головного управління Держпраці у Київській області (надалі - відповідач), адреса: 04060, м. Київ, вул. Вавілових, буд. 10, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.02.2018, близько 12 години, у товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія» за формою Н-5 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І.;

- визнати протиправним та скасувати акт №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач послався на те, що комісією, утвореною на підставі наказу відповідача від 12.03.2018, проведено спеціальне розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком, що стався 12.02.2018 о 12 год. 00 хв. з неповнолітньою особою ОСОБА_2 на будівництві громадсько - житлового комплексу у м. Києві по вул. Кирилівська, 37,37 (літера А) за наслідками якого складено акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.02.2018, близько 12 години, у товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія» за формою Н-5 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І. та акт №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І.

На думку позивача, вказані вище акти за формами Н-5 та Н-1 від 08.11.2018 є протиправними, оскільки в них вказані факти, які не відповідають об'єктивним обставинами справи та матеріалами зібраним комісією, а тому підлягають скасуванню.

Незгода позивача з актами за формами Н-5 та Н-1 від 08.11.2018 стала підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви з'ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

У відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України наведено визначення термінів, зокрема:

- публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи;

- суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- адміністративний договір - спільний правовий акт суб'єктів владних повноважень або правовий акт за участю суб'єкта владних повноважень та іншої особи, що ґрунтується на їх волеузгодженні, має форму договору, угоди, протоколу, меморандуму тощо, визначає взаємні права та обов'язки його учасників у публічно-правовій сфері і укладається на підставі закону: а) для розмежування компетенції чи визначення порядку взаємодії між суб'єктами владних повноважень; б) для делегування публічно-владних управлінських функцій; в) для перерозподілу або об'єднання бюджетних коштів у випадках, визначених законом; г) замість видання індивідуального акта; ґ) для врегулювання питань надання адміністративних послуг;

- індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Таким чином, у контексті обставин цієї справи, визнання оскаржуваних актів - актами індивідуальної дії залежить від того, чи були вони прийняті суб'єктом, який виконував делеговані владні управлінські функції, а також чи були ці функції делеговані у передбачений законодавством спосіб.

При цьому, владних характер таких функцій полягає в їх реалізації на підставі власного, одностороннього волевиявлення, внаслідок чого для протилежного суб'єкта виникають правові наслідки.

Проте, з доданих до позовної заяви документів, зокрема, Акту проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.02.2018, близько 12 години, у товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія», , без підпорядкування форми Н-5 від 08.11.2018 та акту №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 08.11.2018 форми Н-1, вбачається, що вказані акти встановлюють обставини нещасного випадку. Правові наслідки для визначених в актах осіб не встановлені.

Захист прав, свобод та інтересів працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, здійснюється у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України «Про охорону праці».

Пунктом 36 Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1232 передбачено, що спеціальне розслідування нещасних випадків, що спричинили тяжкі наслідки, у тому числі з можливою інвалідністю потерпілого, проводиться за рішенням Держпраці або його територіальних органів залежно від характеру і ступеня тяжкості травми.

Згідно з пунктом 54 цього ж Порядку, у разі надходження від роботодавця, робочого органу Фонду, представника профспілки, потерпілого або члена його сім'ї чи уповноваженої ним особи, яка представляє його інтереси, скарги або їх незгоди з висновками спеціальної комісії щодо обставин і причин настання нещасного випадку керівник Держпраці або його територіального органу з метою забезпечення об'єктивності проведення спеціального розслідування має право призначити повторне (додаткове) спеціальне розслідування нещасного випадку спеціальною комісією в іншому складі, за результатами її роботи - скасувати акти за формою Н-5 і Н-1, притягти до відповідальності посадових осіб підприємства та органів Держпраці, які порушили вимоги цього Порядку.

Рішення спеціальної комісії в іншому складі щодо результатів повторного (додаткового) спеціального розслідування обставин і причин настання нещасного випадку може бути оскаржено лише у судовому порядку.

Наведене в сукупності свідчить про те, що оскаржуючи акт проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 12.02.2018, близько 12 години, у товаристві з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія» за формою Н-5 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І. та акт №1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом за формою Н-1 від 08.11.2018, який затверджений начальником Головного управління Держпраці у Київській області Семчуком Р.І., позивач намагається по суті вирішити спір приватного характеру щодо встановлення певного юридичного факту, який не пов'язаний із вимогою вирішити публічно-правовий спір, зокрема, в частині встановлення факту відсутності підстав вважати нещасний випадок таким, що пов'язаний з виробництвом.

Для вирішення цієї справи необхідно вирішити спір про встановлення фактів нещасного випадку, який не відноситься до компетенції адміністративного суду.

В той же час, частиною 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, правовідносини, які виникли між сторонами, випливають виключно з приватно - правових відносин, тобто спір між ними виник не у зв'язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно - владних управлінських функцій, в тому числі, делегованих.

Відсутність доказів, що спеціальна комісія для розслідування нещасного випадку, створена відповідачем, виконувала делеговані публічно - владні управлінські функції спростовує доводи позивача, викладені у позовній заяві, щодо того, що оскаржувані акти є актами індивідуальної дії суб'єкта владних повноважень та, як наслідок, такий спір не є публічно-правовим.

Таким чином, з урахуванням приписів Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про охорону праці», положень Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року №1232, яким врегульоване вказані питання, спір у справі між сторонами виник поза межами публічно-правових правовідносин, а отже віднесений до юрисдикції місцевого загального суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі «Занд проти Австрії» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від основного принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 6 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

За таких підстав та з урахуванням того, що спір між сторонами виник не у зв'язку з виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно - владних управлінських функцій та не віднесений до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

Суд вважає за необхідне роз'яснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

Керуючись статтями 160-162, частинами 1, 6 статті 170, статтею 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія» до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправними та скасування Актів за формою Н-5 та Н-1 від 08 листопада 20118 року - відмовити.

2. Роз'яснити товариству з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія», що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом з тих самих підстав, з тим самим предметом та до того самого відповідача - не допускається.

3. Роз'яснити товариству з обмеженою відповідальністю «Українська монолітно - будівельна компанія», що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного місцевого загального суду.

4. Копію ухвали разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, що звернулась із позовною заявою.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України з моменту її підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом п'ятнадцяти днів, з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя Н.В. Клочкова