Справа № 826/4741/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2019 року № 826/4741/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - Власюк

Світлани Віталіївни

третя особа ОСОБА_4

про зобов'язання вчинити дії

представники позивача - ОСОБА_5;

учасників відповідача - не з'явилися;

справи: третьої особи - ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач або ОСОБА_1) звернувся з адміністративним позовом до Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - Власюк Світлани Віталіївни (далі - відповідач або ДВС), за участю третьої особи, що не заявляє вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 (по тексту - третя особа або ОСОБА_4), у якому просить суд:

зобов'язати Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - Власюк Світлану Віталіївну зняти арешт з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за Договором іпотеки від 30.03.2010.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.092016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20.06.2018 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.09.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 - скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.08.2018 (суддя Пащенко К.С.) справу прийнято до провадження, призначено до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 витребувано у Державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Власюк Світлани Віталіївни документи, на підставі яких прийнято рішення про обтяження предмету іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; розгляд справи, у зв'язку із неявкою в судове засідання представників учасників справи, відкладено.

У судових засіданнях 27.11.2018, 11.12.2018 та 24.01.2019 судом оголошувалася перерва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.01.2019 відмовлено у задоволенні клопотання б/н від 27.11.2018 "Про залишення позову без розгляду" представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6

07.02.2019 в судовому засіданні представник позивача зауважив на наявності підстав для задоволення позову. Вказав, що відповідач не розглянув клопотання ОСОБА_1 та не зняв арешт із спірного майна, оскільки відповідне нерухоме майно перебуває в заставі у ОСОБА_1, а останній має переважне право на звернення стягнення на предмет застави.

Представник третьої особи в судовому засіданні наголосив про необґрунтованість позовних вимог та відмітив, що ОСОБА_1 вже використав один вид юридичної відповідальності відносно ОСОБА_4 та її майна, зокрема, подав до Печерського ДВС звернення стягнення за виконавчим написом, за наслідками якого і було відкрито виконавче провадження ВП № 25815502.

Суд відзначає, що відповідач, не зважаючи на належне його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання 07.02.2019 не прибув.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 Кодексу адміністративного судочинства України (в рішенні скорочено - КАС України), неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, приймаючи до уваги належне повідомлення відповідача про час та місце судового засідання 07.02.2019, суд вважає за можливе розглянути справу згідно наявних у ній матеріалів на підставі ч. 3 ст. 268 КАС України.

У відповідності ч. 1 ст. 269 КАС України, у справах, визначених статтями 273-277, 280-283, 285-289 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).

Суд примічає, що відзиву на позов від відповідача до суду не надходило.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Матеріали справи свідчать, що 30.03.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошей, за яким позивач передав у власність третьої особи грошові кошти у розмірі 716 800,00 грн.

У забезпечення виконання вказаного правочину між позивачем та третьою особою укладено договір іпотеки від 30.03.2010, за яким Іпотекодавець (ОСОБА_4) передала Іпотекодержателю (ОСОБА_1) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

17.02.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Анохіною В.М. видано виконавчий напис, на підставі якого відділом ДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження ВП № 25815502.

25.05.2011 ДВС винесено постанову, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

15.03.2016 позивачем подано до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києва клопотання про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, яка являється предметом іпотеки за договором іпотеки від 30.03.2010.

Оскільки відповідачем, станом на 17.03.2016 (дату направлення позову на адресу суду), не надано відповіді про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_1 та не вчинено жодних дій щодо зняття арешту із спірного майна, позивач подав на розгляд суду відповідний позов.

Вирішуючи спір по суті, суд зауважує на таке.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження» (в тексті альтернативно - Закон), Інструкцією з організації примусового виконання рішень, та іншими нормативно-правовими актами (по рішенню - Інструкція) (тут і по тексту відповідні нормативно-правові акти наведено в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку», іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації ( частина сьома статті 1 Закону України «Про іпотеку»)

У відповідності до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Загальний порядок звернення стягнення на заставне майно передбачений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Аналіз зазначених правових норм свідчить, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, статтею 60 Закону регулюються правові питання зняття арешту з майна, зокрема особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

З правової конструкції наведеної ст. 60 Закону випливає про можливість зняття арешту за рішенням суду. Окрім цього, необхідним є встановлення обставин наявності іншого випадку, а відповідно, і підтвердження доказів такого випадку, що може бути підставами для зняття арешту.

Наразі суд відмічає, що в обґрунтування заявленого позову позивач наголошує, що направив на адресу відповідача клопотання б/н від 14.03.2016 «Про зняття арешту з предмета іпотеки» з підстав того, що як Іпотекодержатель відповідного нерухомого майна обмежений в праві щодо володіння, користування та розпорядження арештованим майном, яке перебуває в іпотеці. Втім, станом на 17.03.2016 клопотання у встановлений законом строк не розглянуто, що, на думку позивача, свідчить про порушення ДВС прав ОСОБА_1

В контексті питання порушення відповідачем прав позивача внаслідок не розгляду клопотання останнього та не вчинення дій по зняттю арешту із спірного нерухомого майна, що і зумовило ОСОБА_1 звернутися до суду, оскільки він вважає про порушення його прав з боку ДВС вже на момент направлення позову до суду, тобто 17.03.2016, суд акцентує, що силу ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець, зокрема, розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання.

При цьому, суд звертає увагу, що положеннями ст.ст. 11, 60 Закону не визначено строку розгляду державним виконавцем клопотань про заняття арешту, поданих сторонами виконавчого провадження.

Водночас, суд примічає, що виходячи з приписів ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», дії органів і посадових осіб, визначені у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), мають бути проведені на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених як Законом України «Про виконавче провадження», так і іншими законами.

Виходячи з наведеного, насамперед, слід наголосити, що в силу ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Таким чином, на підставі ст. 40 Конституції України суб'єкту, який особисто звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, гарантується розгляд останніми поданого звернення і надання обґрунтованої відповіді у встановлений законом строк.

Зважаючи на те, що приписами ст.ст. 11, 60 Закону не визначено строку розгляду державним виконавцем клопотання про заняття арешту, поданих стороною виконавчого провадження, строк розгляду такого клопотання має бути здійснено у строк, що встановлений іншим законом, яким, відповідно, встановлено термін розгляду звернень громадян.

Суд зазначає, що нормативно-правовим актом, що регулює питання прав громадян України звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення є Закон України «Про звернення громадян».

Так, згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Враховуючи зазначені в Законі України «Про звернення громадян» терміни розгляду звернення, з урахуванням нормативного обґрунтування позивачем свого клопотання положеннями ст. 40 Конституції України в аспекті обставин його індивідуального звернення до ДВС, приймаючи до уваги перебування виконавчого провадження ВП № 25815502 на розгляді починаючи з квітня 2011 року, що свідчить про відсутність потреби в додатковому вивченні означеного звернення, суд вважає, що невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня надходження відповідного клопотання позивача, тобто в термін до 30.03.2016 включно, Законом України «Про звернення громадян» визначено строки для розгляду і вирішення ДВС клопотання ОСОБА_1

Як установлено судом, з позовом за захистом свого порушеного права через не розгляд ДВС поданого ОСОБА_1 клопотання останній звернувся 17.03.2016, про що свідчить відмітка штемпеля на поштовому конверті про відправлення на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва позову б/н від 17.03.2016.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, враховуючи звернення ОСОБА_1 з клопотанням до ДВС 15.03.2016, суд дійшов висновку про невмотивованість тверджень позивача про порушення його прав відповідачем стосовно не здійснення розгляду клопотання станом на 17.03.2016, оскільки, з огляду на встановлені ч. 1 ст. 19 Законом України «Про звернення громадян» терміни розгляду звернень, станом на момент звернення позивачем до суду ДВС не порушувало прав та інтересів ОСОБА_1 в аспекті викладених ним у клопотанні питань, а відповідно ДВС діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом України «Про звернення громадян», тому суд не вбачає підстав для задоволення позову за викладених у ньому підстав.

Окремо, суд звертає увагу, що у матеріалах справи наявний запит від 16.02.2018 адвоката - Фоміна П.В., у якому останній просив повідомити про стан виконавчого провадження ВП № 25815502 та зняти арешт спірного майна. Вказаний запит було адресовано начальнику ДВС - Коблошу О.Й.

У відповідь на запит, листом від 22.02.2018 № В/12, за підписом Коблоша О.Й., повідомлено адвоката Фоміна П.В. про хід виконавчого провадження ВП № 25815502.

Таким чином, з огляду на направлення в 2018 році адвокатом Фоміним П.В. запиту на ім'я Коблоша О.Й., тобто іншої особи, яка, між іншим, в силу ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 06.02.2018), не обмежена, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом, в праві зняти арешт з майна шляхом винесення відповідної постанови, з урахуванням того, що заяв про зміну підстав позову від ОСОБА_1 до суду не надходило, судом не приймається до уваги запит адвоката Фоміна П.В. як обставина, яка безпосередньо пов'язана з підставами позову б/н від 17.03.2016 в рамках питання належності між суб'єктом, до якого скеровано запит про зняття арешту, і суб'єктом, до якого направлено клопотання ОСОБА_1 б/н від 14.03.2016.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 72-78, 241-246, 268-271, 287 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову б/н від 17.03.2016 ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених статтею 287 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 287 КАС України, апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідності до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя К.С. Пащенко