Справа № 813/869/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3033/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 813/869/18 (головуючий суддя Костецький Н.В., м. Львів) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області, за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області за № 18 від 04 вересня 2017 року ,,Про розгляд скарги".

Рішенням від 03 жовтня 2018 року Львівський окружний адміністративний суд в задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення є незаконним та таким, що належить до скасування.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на ті обставини, що особи, які проставили підписи в заяві, є родичі ОСОБА_2 та особи, з якими остання підтримує особисті дружні відносини. Кількість цих осіб є мізерною по відношенню до кількості населення села.

Жодного офіційного документа (в тому числі архівного) щодо походження під'їздного шляху до домоволодіння ОСОБА_4, а також щодо прямого доступу до домоволодіння ОСОБА_5 (під час судового засідання встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5, а проживає там ОСОБА_2.) під час прийняття рішення сільрадою не обговорювалось (не досліджувалось).

Окрім цього, таким рішенням сільради фактично домоволодіння ОСОБА_1, яким користувались її батьки, діди, розділено на дві окремі частини; за рахунок земельної ділянки, що перебуває в користуванні ОСОБА_1, збільшено площу земельної ділянки ОСОБА_5, оскільки під'їздного шляху, як такого, до домоволодіння ОСОБА_4 юридично немає, а від-так і немає примикання цього шляху до домоволодіння ОСОБА_2; фактично за рахунок земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_1, створено для ОСОБА_5 ще один виїзд на іншу вулицю. У останньої є безпосередній виїзд через облаштовані нею ворота на офіційний під'їздний шлях зі сторони домоволодіння гр. ОСОБА_6.

Також позивач зазначає, що юридично вона користується земельною ділянкою по АДРЕСА_2. За цією адресою вона сплачує усі відповідні платежі. Дана адреса включає в себе площу належної їй земельної ділянки вцілому без виключення з неї спірної площі доступу для ОСОБА_5 до домоволодіння ОСОБА_4

Двох адресних номерів на належній ОСОБА_1 земельній ділянці немає (в підтвердження цього останньою суду представлені квитанції, як доказ (факт) плати за одну земельну ділянку).

Оскільки оскарженим рішенням №18 фактично розділено земельну ділянку ОСОБА_1, вона вимушена вирішувати питання по двох приватизаціях та понести подвійні збитки.

Причиною ініціювання ОСОБА_2 прямого доступу до домоволодіння ОСОБА_4 є її бажання мати можливість користуватись криницею, що знаходиться на цьому під'їздному шляху. Споконвіку їй та її родині, відповідно ОСОБА_1 та її родиною, безперешкодно надавалась можливість користуватись криницею, слідуючи через їхнє подвір'я. У зв'язку з тривалими такими подіями в часі ОСОБА_2 безпідставно почала вважати шлях, по якому вона ходила до криниці її особистим. Загальнодоступним такий шлях не може бути оскільки він проходить від (через) її домоволодіння та через ОСОБА_1

Тобто, при прийнятті рішення Річківською сільрадою взято до уваги виключно домисли лише декількох зацікавлених в інтересах ОСОБА_2 громадян, та зовсім не враховано юридичні факти, які підтверджують цілісність належної ОСОБА_1 земельної ділянки, та відсутність у домоволодіння ОСОБА_5 прямого доступу до домоволодіння ОСОБА_4.

Жодного спростування описаному представник відповідача суду не надав.

Поряд з цим, виходячи із змісту рішення суду, суд у порушення ст.77 КАС України переклав обов'язок доказування з відповідача, як суб'єкта владних повноважень, на позивача.

З огляду на викладене позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги апеляційної скарги та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача та треті особи в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 про підписання меж в документації на приватизацію земельної ділянки, Річківська сільська рада Жовківського району Львівської області на 18 сесії VІІ демократичного скликання прийняла рішення від 04.09.2017 за № 18, відповідно до якого погодила по межі приватизації земельної ділянки лише з відкритим доступом до ОСОБА_2 (а.с. 65).

04.09.2017 ОСОБА_2 звернулась до Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області з заявою, в якій просила не надавати дозвіл на приватизацію вулиці з під'їздом до її подвір'я, тому що у випадку такої приватизації буде позбавлена можливості доїзду до свого подвір'я. До заяви про підписання меж в документації на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_2 додала підписи громадян с. Рата, які підтверджували, що спірна вулиця здавен була спільною для господарств ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 70-71).

04.09.2017 Річківська сільська рада Жовківського району Львівської області на 18 сесії VІІ демократичного скликання розглянула заяву ОСОБА_2 про підписання меж в документації на приватизацію земельної ділянки та прийняла рішення за № 19, відповідно до якого погоджено межі приватизації земельної ділянки лише з відкритим доступом до ОСОБА_2 (а.с. 66).

Суд першої інстанції також встановив, що розташоване на АДРЕСА_1 домоволодіння належить на праві власності на будівлі на підставі свідоцтва від 06.10.1989 ОСОБА_5, а ОСОБА_2 проживає в даній будівлі ( а.с. 64).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 травня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області ОСОБА_7 та реєстрованого в реєстрі за № 1245, а також копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 26231093 від 7.05.2010 ОСОБА_1 належить будинок за АДРЕСА_2 (а.с. 79, 80).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Річківської сільської ради за № 346 від 09.02.2018 року ОСОБА_1 проживає без реєстрації разом із сім'єю в будинку на АДРЕСА_2 та має у користуванні одну земельну ділянку площею 0,25 га, в тому числі: 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,10 га - для ведення особистого селянського господарства ( а.с. 19).

Факт відкритого користування ОСОБА_1 зазначеною земельною ділянкою підтверджується квитанціями про сплату за землю ( а.с. 14, 33).

Однак, ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки на АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано порушення відповідачем порядку прийняття оскарженого рішення. Жодних доказів того, що ОСОБА_1 та її рідні 50 років одноособово користуються спірною земельною ділянкою позивач під час розгляду сільською радою її заяви та суду не надала.

Відтак, суд дійшов висновку, що бажання позивача без належних правових підстав одноособово користуватись спірною земельною ділянкою не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції вважає, що приймаючи рішення відповідач діяв відповідно до закону та в межах наданих повноважень.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального права, а тому є помилковими.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч.3 ст. 24 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частинами 3 та 5 статті 158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Статтею 59 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Розгляд питань на пленарних засіданнях сесії сільської ради проводиться у відповідності до вимог Конституції і законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та Регламенту відповідної ради, який встановлює порядок скликання та проведення сесій ради.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_1 має у власності житловий будинок за АДРЕСА_2, що розташований на земельній ділянці площею 0,25 га, з яких 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; 0,10 га - для ведення особистого селянського господарства.

ОСОБА_1 відкрито користується зазначеною земельною ділянкою та сплачує відповідну плату за землю.

Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Оскільки ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 в порядку спадкування, до неї перейшло право користування на земельну ділянку, на якій будинок та господарські будівлі розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) - ОСОБА_8.

Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів дійшла переконання, що ОСОБА_1 , яка на законних підставах користується земельною ділянкою площею 0,25 га, що розташована на АДРЕСА_2 в селі Рата, має право на отримання у власність цієї земельної ділянки у відповідності до вимог ст. 118 Земельного кодексу України.

За таких обставин, колегія суддів визнає помилковими висновки суд першої інстанції щодо безпідставності бажання позивача без належних правових підстав одноособово користуватись спірною земельною ділянкою.

В силу приписів частини 2 статті 152 Земельного кодексу України лише власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Однак, згідно наявних в матеріалах справи документів ОСОБА_2 проживає в домоволодінні,що розташоване на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_5.

Жодних документів на право власності чи право користування ОСОБА_2 не надала, а тому колегія суддів не вбачає жодних підстав для захисту її порушеного права у зв'язку з відсутність у ОСОБА_2 права володіння чи користування земельною ділянкою, суміжною із земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_1.

Сільська рада ні під час розгляду заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ні при прийнятті рішень за наслідками розгляду цих заяв зазначених вимог законодавчих актів не врахувала, а тому прийняла протиправне рішення за № 18 від 04 вересня 2017 року ,,Про розгляд скарги".

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, також не звернув належної уваги на зазначені обставини, а тому дійшов помилкового висновку щодо правомірності оскарженого рішення сільської ради.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, а тому вважає правильним скасувати судове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст.315, ст. ст. 317, 321, 322 , 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 813/869/18 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Річківської сільської ради Жовківського району Львівської області за № 18 від 04 вересня 2017 року ,,Про розгляд скарги".

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 08.02.2019.