Справа № 826/11056/18
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

при секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом громадянина Грузії ОСОБА_5 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі по тексту - відповідач 1), Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 2), в якому просив:

- визнати протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Київській області щодо неповного розгляду заяви шукача захисту на території України гр. Грузії ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі від 14 вересня 2017 року №2017KYIV0121;

- визнати незаконним повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 03 травня 2018 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2018 року №145-18;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Київській області повторно розглянути заяву шукача захисту на території України гр. Грузії Грузії ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі від 14 вересня 2017 року №2017KYIV0121.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року в задоволенні даного адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підпадає під положення підпункту b пункту F статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, відповідно до якого положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідач у засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Зугдіді, Грузія, громадянин Грузії, за національністю - грузин, сповідує християнство, освіта вища, закінчив «Державний інститут бізнесу» в місті Тбілісі, рідна мова грузинська, володіє російською мовою, перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6, дітей не має. В період 2002 - 2012 роки, позивач працював в системі органів внутрішніх справ (далі - ОВС), що підтверджується наступними копіями документів, наданими позивачем:

- копією трудової книжки серії НОМЕР_1, виданої Головним крайовим управлінням Самегрело-Земо Сванеті, відділ кадрового та організаційного забезпечення, згідно якої позивач з 20 листопада 2002 року, працював помічником чергового чергової частини Колхідського підрозділу Зугдідського управління ВС та 26 вересня 2011 року звільненого за пунктом «Д» ст. 67 Положення про проходження служби в Міністерстві внутрішніх справ Грузії (далі - МВС Грузії);

- копією свідоцтва про проходження первинної підготовки відповідно до посади, видане навчальним центром академії МВС Грузії на ім'я позивача;

- копією Наказу №86 від 16 червня 2006 року про закінчення курсу перепідготовки співробітників кримінальної поліції в академії МВС Грузії;

- копією Наказу №227 від 02 липня 2007 року про курси спеціальної перепідготовки кандидатів, висунутих поліцією Міністерстві внутрішніх справ;

- копією вдячної грамоти за сумлінне виконання службових обов'язків і успіхи, досягнуті в роботі на ім'я позивача, виданої Міністерством внутрішніх справ Грузії;

- копією свідоцтва від 2010 року, згідно якої позивач успішно закінчив спеціальний курс підготовки слідчих детективів;

- копією Розпорядження Президента Грузії № 1168 від 20 грудня 2010 року про нагородження позивача Орденом Вахтанха Горгасалі І ступеня.

Причиною звернення ОСОБА_5 за захистом в Україні є побоювання стати жертвою переслідувань з боку влади в Грузії через його професійну діяльність в минулому. Позивач стверджує, що у разі повернення до країни громадянської належності на нього очікує арешт у зв'язку із сфабрикованими кримінальними справами через його професійну діяльність в ОВС.

04 жовтня 2012 року позивач покинув територію Грузії, виїхавши до міста Стамбул Турецької Республіки, на території якої проживав 9 місяців.

08 серпня 2013 року позивач легально прибув до України літаком прямим авіарейсом сполученням м. Стамбул (Туреччина) - м. Харків (Україна).

04 серпня 2017 року відповідно до вимог статті 582 КПК України громадянин Грузії ОСОБА_5, який перебував у міжнародному розшуку, був затриманий начальником сектору ОУП Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві Скориком О.В.

05 серпня 2017 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва до затриманого громадянина Грузії ОСОБА_5 застосовано тимчасовий арешт строком на 40 діб.

07 вересня 2017 року Шевченківським районним судом міста Києва, застосовано до позивача, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення його видачі (екстрадиційний арешт) до вирішення Міністерством юстиції України питання про його видачу та фактичну передачу (екстрадицію) компетентним органам Республіки Грузія для виконання обвинувальних вироків Тбіліського міського суду від 27 січня 2014 року та від 18 березня 2014 року.

14 вересня 2017 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Заява) до Головного управління ДМС України в місті Києві, яку прийнято до розгляду та документовано позивача довідкою про звернення за захистом в Україні №008593.

Рішенням ДМС України від 27 квітня 2018 року № 145-18 відмовлено ОСОБА_5 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також з огляду на те, що він вчинив тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи таку відмову відповідача протиправною, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Згідно статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10 грудня 1984 року Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26 січня 1987 року.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 передбачено, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Водночас ч.6 статті 8 Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Статтею 10 Закону визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону.

Відповідно до статті 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Пунктом 10 Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року N 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зауважено, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача станом на 2017-2018 роки, судом було встановлено, що громадянин Грузії ОСОБА_5 не є широко відомим ані за свою політичну діяльність, ані за пособництво політичній діяльності влади чи опозиції. Натомість, у вказаний період правоохоронні органи та ЗМІ Грузії пов'язують ім'я позивача з низкою резонансних справ періоду 2010 - 2012 років, у тому числі щодо незаконного позбавлення волі, перевищення службових повноважень та порушення прав ув'язнених, насильницькі дії сексуального характеру, організація та застосування тортур, з метою примусу до визнання провини у злочинах.

27 січня 2014 року винесено перший вирок ОСОБА_5 в Грузії (з урахуванням вироку Палати у кримінальних справах Тбіліського апеляційного суду від 23 січня 2015 року та ухвали Верховного суду Грузії від 30 жовтня 2015 року), яким ОСОБА_5 визнаний винним у скоєні злочинів, передбачених пунктом «а» ч.3 статті 143 (незаконне позбавлення волі), ч.1 статті 333 (перевищення службових повноважень) КК Грузії та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років

18 березня 2014 року вироком Тбіліського міського суду ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених пунктом «в» ч.3 статті 138 (насильницькі дії сексуального характеру, вчинені групою осіб), підпунктами «а», «д», «ж» ч.2 статті 144-1 (тортури, скоєні чиновником або прирівняною до нього особою, групою осіб чи іншим чином щодо обмеженого в свободі) та пунктом «а» ч.3 статті 143 (незаконне позбавлення волі, вчинене групою осіб) КК Грузії, призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років.

Злочини, у скоєнні яких підозрюється ОСОБА_5, передбачені пунктом «а» ч.3 статті 143, ч.1 статті 333, пунктом «в» ч.3 статті 138, підпунктами «А», «д», «ж» ч.2 статті 144-1 і пунктом «А» ч.3 статті 143 Кримінального кодексу Республіки Грузія, є екстрадиційними та тяжкими.

Таким чином, адміністративно-управлінська та оперативно-розшукова діяльність у правоохоронній сфері, якою займався ОСОБА_5 у процесі його професійної діяльності на посадах, на яких він перебував у період вчинення діянь, які інкримінуються грузинським судом як злочини, не можуть бути віднесені до сфери політичної діяльності.

При цьому, стосовно ОСОБА_5 ухвалою Палати у кримінальних справах Кутаїського апеляційного суду від 23 грудня 2016 року проголошено виправдувальний вирок, а саме визнано ОСОБА_5 невинним в обвинуваченнях, пред'явлених ч.1 статті 333 КК Грузії, ч.1 статті 333 КК Грузії, підпунктами «а» і «в» ч.3 статті 143 КК Грузії, підпунктами «б» ч.3 та «а» і «г» ч.2 статті 25-182 КК Грузії.

Отже, як вірно було зазначено судом першої інстанції, позивач оскаржив у судовому порядку рішення, які він вважав неправомірними, а країна його громадянської належності (Грузія) надала йому можливість реалізувати своє конституційне право на захист. Результати перегляду таких судових рішень вказують на неупередженість суду щодо позивача та об'єктивність розгляду його справи, а також підтверджує відсутність політичної складової кримінального переслідування щодо нього.

При цьому, аналіз матеріалів ІКП та судових справ у яких йдеться про безпосередню участь позивача під час його перебування на посадах у правоохоронних органах у злочинах із застосуванням насильства проти ув'язнених та затриманих, дає підстави стверджувати про його індивідуальну відповідальність за порушення закону, які йому інкримінуються.

Таким чином, причинного зв'язку між інкримінованими позивачу злочинами та будь-якою політичною метою не встановлено. Політичний елемент інкримінованих злочинних діянь позивачу у жодному разі не переважує їх кримінального характеру, відповідно до загального права. Зазначене дає підстави стверджувати, що злочини, які інкримінуються позивачу правосуддям Грузії, не містять політичних ознак та, зважаючи на їх характер та наслідки для постраждалих, а також значний термін ув'язнення, до якого засуджено позивача, відносяться до тяжких злочинів.

Позивач не повідомляє про переслідування в Грузії за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи.

Наразі у суду відсутні підстави вважати, щоп у разі повернення до країни громадянської належності зазнає переслідування з боку чинної влади Грузії за політичні погляди, приписувані йому владою країни громадянської належності:

- зі слів позивача, він не був членом жодних політичних партій, діяльність яких спрямована проти діючої влади Грузії;

- позивач не повідомив жодної інформації про свою діяльність в правоохоронних органах, яку можна було б розцінити, як акт загрози діючій владі Грузії;

- забезпечивши можливість безперешкодно звертатись до компетентних органів країни громадянської належності з метою захисту своїх прав та свобод, держава Грузія виконала свій обов'язок перед позивачем, як своїм громадянином, про що свідчить факт того, що позивача було виправдано судом за деякими статтями КК Грузії, за якими раніше він був звинувачений.

Як зазначалося вище, у 2013 році позивач легально залишив територію Туреччини та безперешкодно прибув до України, де спочатку проживав в м. Харків, згодом переїхав до м. Луганськ, а потім переїхав до м. Київ. Так, позивач проживав нелегально на території України впродовж чотирьох років, а з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового звернувся лише у 2017 році після його арешту у зв'язку з надходженням запиту Грузії на його екстрадицію.

На думку колегії суддів така поведінка відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди. В даному випадку з огляду на бездіяльність позивача не можна стверджувати про реальність та вагомість таких побоювань.

Слід також зазначити, що сам заявник не надає ніяких деталей щодо своєї нібито політичної діяльності, за ведення якої його, начебто, переслідували та незаконно засудили.

Отже, вважати, що мотиви і причини, які змусили позивача покинути країну походження пов'язані саме з фактом переслідування його з боку діючої влади є малоймовірними. Крім того, свідчення заявника щодо обставин своєї справи не підтверджується ІКП - у відкритому доступі в мережі Інтернет наявна інформація, що позивач не тільки не є активною політичною персоною, проте відомий в Казахстані за свої злочинні дії.

З наведеного також можна припустити, що заявник, ймовірно, уникає відбування покарання за порушені проти нього кримінальні справи. Зазначені причини неповернення ОСОБА_5 до країни походження не є такими, що відносяться до конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Матеріали особової справи позивача носять сумнівний і недостовірний характер, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Грузії добровільно, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Виходячи з інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду позивача та осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні його громадянської належності, можна зробити висновок, що підстав вважати, що позивачеві буде завдано індивідуальну шкоду у разі його повернення в країну громадянської належності немає.

Відповідно до проаналізованої інформації можна зробити висновок про відсутність політичного переслідування позивача державними органами Грузії, а також про відсутність посягань на його життя у зв'язку з його попередньою правоохоронною діяльністю.

З урахуванням викладеного, доцільно вважати свідчення заявника щодо основних причин і мотивів виїзду з країни громадянської належності необґрунтованими і безпідставними, відповідно, вважати, що у разі повернення позивача до Грузії є реальна загроза її життя також немає підстав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних вагомих відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 ч.1 статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем не було надано достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування, або про загрозу її життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Частиною 7 статті 8 Закону визначено, що у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2018 року №145-18 про відмову у визнанні громадянина Грузії ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 317, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Грузії ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.