Справа № 560/4304/18
Суддя: Шевчук О.П.
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/4304/18
РІШЕННЯ

іменем України

14 лютого 2019 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Шевчука О.П.

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Хмельницькій області у неповерненні ОСОБА_1 безпідставно сплачених коштів у сумі 16338 грн на рахунок №2225 ДПІ у м. Хмельницькому та зобов'язати Головне управління ДФС у Хмельницькій області повернути ОСОБА_1, помилково сплачені кошти згідно квитанції від 25.10.2018 року; визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року № /3513 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.09.2002 отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та став на облік в органах державної податкової служби України, як особа, що здійснює незалежну професійну діяльність. В період з 01 січня 2017 року по жовтень 2018 року я не займався адвокатською діяльністю та не отримував від вказаної діяльності доходи, оскільки в цей період позивач працював на посаді завідувача кафедри трудового, земельною та господарського права Хмельницького університету управління та права, що підтверджується копією трудової книжки та податковою декларацією про майновий стан та доходи за 2017 pік позивача.

З жовтня 2018 року позивач зареєструвався у Єдиному реєстрі адвокатів України, і звернувся до податкового органу для оформлення книги обліку доходів та витрат, та дізнався про необхідність сплатити кошти по єдиному внеску за 2017 рік, та січень - вересень 2018 року у розмірі 16338,00 грн.

Позивач вказує, що 25 жовтня 2018 року помилково сплатив кошти на рахунок Державної податкової інспекції за єдиний внесок у розмірі 16338 грн, що підтверджується квитанцією від 25.10.2018 код квитанції №1393-5991-9241-5093, (призначення: ЄСВ для ФОП, у т.ч. спрощена система оподаткування. ОСОБА_1, жовтня 2018 року).

Позивач звернувся до Головного управління ДФС у Хмельницькій області з заявою про повернення безпідставно сплачених коштів за єдиний внесок, 12 грудня 2018 року отримав відповідь Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 11 грудня 2018 року № 32880/10/22-01-58-06 на вказану заяву, якою ОСОБА_1 податковий орган відмовив в поверненні сплачених коштів, мотивуючи це тим, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність не звільняються від сплати єдиного внеску.

Позивач отримав рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року №/3513 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким позивача зобов'язано сплатити 5370,72 грн штрафу за період з 20 квітня по 25 жовтня 2018 року.

Вважає відмову від 11 грудня 2018 року №32880/10/22-01-58-06 та рішення від 29 жовтня 2018 року № /3513 Головного управління ДФС у Хмельницькій області протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20.12.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін.

Від представника відповідача на адресу суду 03.01.2019 надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній зазначає, що ОСОБА_1 з 02.09.2002 є адвокатом (свідоцтво НОМЕР_3, яке видане Хмельницькою обласною КДКА), разом з тим, відповідно до виписки з трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 слідує, що позивач з 25.10.2001 по теперішній час працює в Хмельницькому університеті управління та права. Такі відомості підтверджуються також довідкою Хмельницького університету управління та права від 26.11.2018 №150, де зазначено, що ОСОБА_1 з 25.10.2001 працює у вказаному університеті і на даний момент займає посаду завідувача кафедри трудового, земельного та господарського права.

Відповідач стверджує, що з витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 не були внесені, право на заняття адвокатською діяльністю не було зупинено за п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону № 5076-VI з 26.12.2016 і заява позивачем про зупинення адвокатської діяльності не подавалася, що не позбавляло можливості позивача займатися адвокатською діяльністю.

Отже, з січня 2017 року по вересень 2018 року ОСОБА_1 мав усі визначені законом підстави для здійснення адвокатської діяльності, що свідчить про обов'язок сплати єдиного внеску як самозайнятої особи.

Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказує, щодо можливого зупинення його адвокатської діяльності відповідно до п.1 ч.1 ст. 31 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", про що йдеться в п.п. 4,5 відзиву, та зазначає, що відомості відносно ОСОБА_1, як адвоката були внесені до Єдиного реєстру адвокатів України лише 20.09.2018 на підставі поданої позивачем заяви від 19.09.2018, що підтверджується листом Ради адвокатів Хмельницької області №446 від 26.12.2018.

Тобто протягом з січня 2017 року по вересень 2018 року позивач взагалі не був внесений до Єдиного реєстру адвокатів України, а відтак не міг здійснювати чи зупиняти свою адвокатську діяльність.

Просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Статтею 258 КАС України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позов, відповідь на відзив, оцінивши наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази у їх взаємозв'язку та сукупності суд дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що позивач в період з січня 2017 року по жовтень 2018 року працював на посаді завідувача кафедри трудового, земельною та господарського права Хмельницького університету управління та права, що підтверджується копією трудової книжки серія НОМЕР_2 та податковою декларацією про майновий стан та доходи за 2017 pік.

Позивач 25.10.2018 сплатив кошти на рахунок Державної податкової інспекції за єдиний внесок у розмірі 16338,00 грн, що підтверджується квитанцією від 25.10.2018 код квитанції №1393-5991-9241-5093.

При цьому, 29.11.2018 позивач звернувся до Головного управління ДФС у Хмельиицькій області з заявою про повернення безпідставно сплачених коштів за єдиний внесок 2017-2018 рр., однак 12.12.2018 отримав відповідь Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 11.12.2018 №32880/10/22-01-58-06 на вказану заяву, якою позивачу відмовлено в поверненні коштів, оскільки особи, які провадять незалежну професійну діяльність не звільняються від сплати єдиного внеску.

Позивач, отримав рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29.10.2018 №/3513 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким позивача зобов'язано сплатити 5370,72 грн штрафу за період з 20 квітня по 25 жовтня 2018 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням а також відмовою у поверненні коштів за єдиний внесок за 2017-2018 рік, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано Податковим кодексом України.

Відповідно до п.41.1. ст.41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Згідно частини першої та другої статті 12 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 (далі - Закон №2464-VI), завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 року № 5076-VI адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Згідно пп.14.1.226. п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, встановлено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону №2464-VI, застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Пунктом 5 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов'язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Аналізуючи норми пп.14.1.226. п.14.1 ст.14 ПК України та статей 4, 7 Закону №2464-VI суд вважає, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Суд встановив, що позивач своє право на заняття адвокатською діяльністю реалізував лише 20.09.2018, оскільки відомості відносно ОСОБА_1 були внесені до Єдиного реєстру адвокатів України саме 20.09.2018 на підставі поданої ним заяви від 19.09.2018, що підтверджується листом Ради адвокатів Хмельницької області №446 від 26.12.2018.

Тобто наявність у позивача свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю НОМЕР_3 виданого 02.09.2002 не встановлює факт початку зайняття адвокатською діяльністю.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України.

Відомості, що підлягають внесенню до Єдиного реєстру адвокатів України, включаються до нього не пізніше дня, наступного за днем отримання радою адвокатів регіону відповідної інформації, крім випадків, установлених цим Законом.

Податковим кодексом України не встановлено прямого обов'язку адвоката ставати на податковий облік як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, лише у зв'язку з отриманням такою особою адвокатського свідоцтва. Такий обов'язок виникає, коли адвокат має намір здійснювати адвокатську діяльність індивідуально, про що свідчить норма абзацу 2 пункту 63.5 статті 63 ПК України: "фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим кодексом".

В зв'язку із цим суд вважає, що отримання особою адвокатського свідоцтва у встановленому законодавством порядку не є підставою для взяття такої особи на облік у контролюючих органах як особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність. Такий обов'язок виникає у разі наміру адвоката здійснювати в подальшому адвокатську діяльність індивідуально.

Отже, в період з січня 2017 року по вересень 2018 року позивач не був внесений до Єдиного реєстру адвокатів України, а тому не міг здійснювати адвокатську діяльність.

Суд звертає увагу відповідача, що роботодавець (Хмельницький університет управління та права) щомісячно сплачував єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за найманого працівника ОСОБА_1 в розмірі 22% від суми нарахованої йому заробітної плати, що склало в сумі 58463 грн 99 коп. за період з 01.01.2017 по 30.09.2018, що підтверджується довідкою Хмельницького університету управління та права від 26 листопада 2018 року № 150.

Оскільки, ОСОБА_1 доходів від адвокатської діяльності у 2017-2018 році не отримував, що підтверджується податковою декларацією про майновий стан за 2017 рік, а отже позивач в цей період не був самостійним платником єдиного внеску відповідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI.

Суд також зауважує, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 05 листопада 2018 року у справі №820/1538/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд вважає, що оскільки позивач помилково сплатив кошти на рахунок Державної податкової інспекції за єдиний внесок у розмірі 16338,00 грн, що підтверджується квитанцією від 25.10.2018 код квитанції №1393-5991-9241-5093, а тому останній має право вимагати повернення помилково сплачених коштів єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за умови, що ним не здійснювалась незалежна професійна адвокатська діяльність та не отримувався дохід від такої діяльності, що встановлено судом.

Враховуючи наведене вище, суд вважає, що за для повного захисту прав позивача необхідно визнати протиправною відмову Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 11.12.2018 №32880/10/22-01-58-06 щодо неповернення ОСОБА_1 помилково сплачених коштів у сумі 16338,00 грн на рахунок №2225 ДПІ у м. Хмельницькому по єдиному внеску за 2017-2018 рр. та зобов'язати Головне управління ДФС у Хмельницькій області повернути ОСОБА_1, помилково сплачені кошти згідно квитанції від 25.10.2018 у сумі 16338,00 грн.

Стосовно вимоги про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року № /3513 про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2, 3, 10 ст.25 Закону № 2464-VІ, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Згідно ч.11 ст.25 ст.25 Закону № 2464-VІ, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції зокрема, за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Аналізуючи наведені вище норми Закону № 2464-VІ суд вважає, що такі штрафні санкції, як штраф та пеня накладаються на особу лише при наявності у неї недоїмки по сплаті єдиного внеску, а оскільки в період з 01 січня 2017 року по вересень 2018 року позивач не здійснював адвокатської діяльності та не отримував від вказаної діяльності доходу, а працював у Хмельницькому університеті управління та права, за що за позивача, як найманого працівника сплачувався єдиний соціальний внесок, тому у позивача відсутня заборгованість по сплаті єдиного внеску за вказаний вище період, що в свою чергу встановлює протиправність накладення на позивача штрафних санкцій у вигляді штрафу та пені.

Враховуючи наведені вище обставини, суд дійшов висновку, що рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року № /3513 про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов'язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" підлягають застосуванню судами як джерела права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року. "Булвес"АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Eimited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Враховуючи практику ЄСПЛ, суд вважає, що відмова Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 11 грудня 2018 року № 32880/10/22-01-58-06 та рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року № /3513 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (пеперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску не відповідають критерію "пропорційності", адже в даному випадку не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави га інтересами особи - позивача.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності прийнятих рішень, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною відмову Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 11.12.2018 №32880/10/22-01-58-06 щодо неповернення ОСОБА_1 сплачених коштів у сумі 16338,00 грн на рахунок №2225 ДПІ у м. Хмельницькому по єдиному внеску за 2017-2018 рр.

Зобов'язати Головне управління ДФС у Хмельницькій області повернути ОСОБА_1, помилково сплачені кошти згідно квитанції від 25.10.2018 у сумі 16338,00 грн на рахунок №2225 ДПІ у м. Хмельницькому по єдиному внеску за 2017-2018 рр.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Хмельницькій області від 29 жовтня 2018 року № /3513 про застосування до ОСОБА_1 штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1409 (одна тисяча чотириста дев'ять) грн, 60 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1)
Відповідач:Головне управління ДФС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , ідентифікаційний код - 39492190)

Головуючий суддя О.П. Шевчук