Справа № 814/71/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/71/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Потапчука В.О., Семенюка Г.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Інгульського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив зобов'язати Інгульське об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі УПФУ) провести поновлення та виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року - шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог, на ряду з іншим, зазначалось, що відповідачем необґрунтовано, протиправно та незаконно відмовлено у поновленні виплати пенсії, припинення якої пов'язано з виїздом за кордон. Крім того, позивач зазначає, що рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року положення пункту 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому право громадян України, які постійно проживають за кордоном відновлено.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року позовні вимоги було задоволено частково. Суд зобов'язав УПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 17 серпня 2017 року, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі. В іншій частині в задоволенні позову було відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з частиковим порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить його змінити в частині строку, з якого має бути поновлена йому виплата пенсії та відносно розміру самої пенсії (без числового уточнення).

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Обставини справи.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 03 серпня 1995 року отримував пенсію за віком. З 2000 року виплата пенсії позивачу припинено у зв'язку із його виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю.

17 серпня 2017 року представник позивача подав до відповідача заяву про поновлення виплати пенсії позивачу. До заяви додано копії: довіреності, паспорту для виїзду за кордон, пенсійного посвідчення, трудової книжки.

Листом від 21 серпня 2017 року відповідач надав відповідь, в якій позивачу відмовлено в поновленні виплати пенсії через те, що не надано УПФУ документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні та через те, що між країнами України та Ізраїль відсутні відповідні міжнародні договори, згода на обов'язковість виконання яких надана Верховною Радою.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи позов в частині, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Водночас, суд зазначив, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що він був позбавлений можливості або про існування об'єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07 жовтня 2009 року рішення № 25-рп/2009, тому пенсія належить позивачу до виплати з 17 серпня 2017 року.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи, а саме прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині початкової дати проведення виплати пенсії та відносно розміру (без числового уточнення), тому з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної їй пенсії, проте не погоджується з визначенням дати її відновлення.

З дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу відповідач був зобов'язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте, наявність обов'язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та не відновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов'язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Як вже було зазначено, лише 17 серпня 2017 року представник позивача подав до відповідача заяву про поновлення виплати пенсії позивачу. До заяви додано копії: довіреності, паспорту для виїзду за кордон, пенсійного посвідчення, трудової книжки, а тому, в урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що позивач має право на поновлення виплати пенсії саме з 17 серпня 2017 року, натомість в період часу з винесення рішення № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року по 16 серпня 2017 року (включно) відсутні правові підстави для спірної виплати пенсії позивачу.

Стосовно визначення розміру, в якому повинна бути поновлена пенсія, а саме не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, колегія суддів зазначає, що дане питання взагалі не було вирішено УПФУ, що свідчить про відсутність порушеного права позивача. УПФУ в рішенні від 21 серпня 2017 року було взагалі відмовлено в поновленні пенсії позивачу.

Отже, враховуючи все вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання вчинити певні дії є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині зобов'язання УПФУ поновити виплату пенсії ОСОБА_2 з 17 серпня 2017 року, на підставі документів, що знаходяться в його пенсійній справі.

Доводи апеляційної скарги.

Колегія суддів не приймає посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на статтю 46 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, частиною 2 якої визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася.

Більше того, колегія суддів зазначає, що припинення нарахування та виплати пенсії відбувалося на підставі чинного на той час законодавства, яке лише після винесення Конституційним судом України Рішення за № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року набуло нинішнього вигляду.

Крім того, доводи викладені у апеляційній скарзі з приводу того, що даний адміністративний позов поданий з дотриманням процесуальних строків, визначених КАС України, колегія суддів вважає беззмістовними, оскільки судом першої інстанції не було застосовано вказаних строків, а також з огляду на ту обставину, що апелянт в апеляційній скарзі просила лише змінити рішення суду першої інстанції в частині початкового строку, з якого має бути поновлена пенсія.

Стосовно посилань в апеляційній скарзі на визначення розміру, в якому повинна бути поновлена пенсія, а саме не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, колегія суддів зазначає, що дане питання взагалі не було вирішено УПФУ, що свідчить про відсутність порушеного права позивача. УПФУ в рішенні від 21 серпня 2017 року було взагалі відмовлено в поновленні позивачу пенсії, як такої.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішенні, ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо спірних правовідносин.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Потапчук В.О.