Справа № 1540/3437/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3437/18

Категорія: 3.4 Головуючий в І інстанції Єфіменко К.С.

Місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лукянчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №77-18 від 06.03.2018 року, яким відмовлено у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи адміністративний позов позивачка зазначає, що нею з метою отримання захисту та притулку в Україні було подано заяву до Головного управління ДМС в Одеській області. Така необхідність позивачки викликана тим, що в країні походження позивачки Сирійської Арабської Республіки вона відчуває побоювання за своє життя та здоров'я з причин ситуації загальнопоширеного насильства. Однак, не зважаючи на обґрунтовану, на думку позивачки, заяву відповідачем було прийняте рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що дане рішення є протиправним та таким, що не відповідає нормам чинного національного та міжнародного законодавства, зокрема Конституції України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року тощо. З огляду на невідповідність рішення органу владних повноважень нормам чинного законодавства, враховуючи неправильне застосування відповідачем законодавчо визначених критеріїв прийняття відповідного рішення, просила визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №77-18 від 06.03.2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №77-18 від 06.03.2018 року щодо відмови позивачці у визнані особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 13.07.2017 року про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не повне з'ясування судом обставин справи, апелянт просить скасувати рішення від 16.10.2018р. з прийняттям нового судового рішення - про відмову у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не вірно дійшов висновку, що позивачка є військовозобов'язаною, та у випадку повернення на батьківщину, її буде покликано до загальної мобілізації, оскільки позивачка є жінкою та не є військовозобов'язаною.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що складна соціально-економічна ситуація, що склалася внаслідок проведення військових дій на території Сирії не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до норм УВКБ ООН.

Також, апелянт вказує, що з матеріалів особової справи шукача захисту спостерігаються суттєві розбіжності в її твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до заяви особи та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянинкою Сирії, уродженкою м.Алеппо. В ході співбесіди на прохання пояснити чому в 2015 році, коли позивачка вже мала паспортний документ, вона не виїхала за межі Сирії, шукач захисту зазначила, що на той період ще не було загострення військової ситуації в районі її постійного проживання, однак, під час додаткового протоколу співбесіди від 21.08.2017 позивач повідомила, що з 2013 року вже розпочалися військові дії на території району, в якому вона проживала в 2015 році на території Сирії ситуація була значно краща, ніж наразі стосовно військового конфлікту, суттєве загострення ситуації на території Сирійської Арабської Республіки саме в 2015 році являється загальновідомим фактом.

ОСОБА_2 виїхала з країни громадянської належності в кінці 2016 року та перетнула державний кордон України не легально з боку РФ та потрапила до м.Харків, а звідки до м.Одеси, де перебував її чоловік з 2001 року.

Вже під час перебування у м.Одесі позивачкою була подана заява до органу міграційної служби 13.07.2017 року №105, в якій позивачка зазначила, що вона побоюється повертатись на Батьківщину через проведення бойових дій на території країни та особливо жорстоких боїв в її рідному місті Алеппо, в зв'язку із тим, є реальна загрозі її життю та здоров'ю.

06.03.2018 року рішенням Державної міграційної служби України №77-18 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону, відсутні. У висновку, зокрема, зазначено, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також міграційний орган зазначив, що заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Не погоджуючись із даним рішенням, позивачка звернулася до Одеського окружного адміністративного суду для захисту своїх прав, свобод та інтересів з позовною заявою.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачку у разі повернення на батьківщину, буде покликано до загальної мобілізації до армії Сирії, яка приймає участь у громадській війні у цій країні, та твердження позивачки про наявність в Сирії небезпеки його життю не можна вважати очевидно необґрунтованими.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог позивачки виходячи з наступного.

Згідно з п.1 ст. 1 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань ( далі Закон № 3671-VI).

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного,які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов'язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з ОСОБА_2 співбесіди.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 21 липня 2017 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачка зазначила, що основними та єдиними причинами побоювання позивачки за власне життя і здоров'я є військовий конфлікт на території Сирії

Пунктом 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, позивакою до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження.

Твердження позивачки про загрозу її життю та здоров'ю у разі повернення на батьківщину не знайшли підтвердження під час співбесіди з посадовою особою відповідача. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивач не відноситься.

Тому колегія суддів вважає, що апелянтом зроблено обґрунтований висновок, що основною метою звернення позивачки до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області є бажання легалізації перебування на території України, але ця умова не відповідає критеріям поняття «біженець».

При цьому, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивачку необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що докази переслідування позивачки за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді Державною міграційною службою України заяв позивачки про надання міжнародного захисту.

Крім того, з листа заступника директора начальника Управління консульського забезпечення ДКС №71/ВКЗ/15-500-65252 від 06.09.2018 року вбачається, що за інформацією Посольства України в Ліванській Республіці, урядові війська Сирії продовжують вживати активних заходів з метою знищення терористичної організації Ісламська держава і станом на серпень 2018 року контролюють близько 75% території своєї країни. Терористичні формування займають близько 5% території Сирії, ще близько 20% припадає на курдський автономний регіон.

Щодо твердження суду першої інстанції стосовно того, що позивачка є військовозобов'язаною, колегія суддів зазначає, що відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 на питання №4.7.2 «Якщо не служили, поясніть чому?» відповіла що вона невійськовозобов'язана, що спростовує твердження суду першої інстанції, щодо побоювання мобілізації позивачки після повернення в країну походження. (т.1, а.с.96).

Крім того, колегія суддів приймає до уваги посилання апелянта на протокол співбесіди з позивачкою, в якому зазначено, що остання не мала жодних проблем при виїзді з території Сирії, в неї не було конфліктів з представниками антидержавних формувань, та інше, що свідчить про нормальне функціювання життя в місці постійного проживання позивачки.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, а саме того, що позивачка не є військовозобов'язаною; обставини щодо зміни ситуації в Сирії (поліпшення політичного та соціального становища, відновлення контролю держави над значною територією) та відсутністю інших належних підстав, - колегія суддів повністю погоджується та вважає належним чином обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи та відповідно необґрунтоване скасування судом рішення щодо відмови позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року та постановлення нового рішення про відмову позивачеві у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 лютого 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лукянчук