Справа № 240/5789/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
14 лютого 2019 року м. Житомир справа № 240/5789/18
категорія 12.3
Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попова О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби (врахувавши виплачені суми).
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Військовою частиною НОМЕР_1 розраховано розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та виплачено йому одноразову грошову допомогу при звільненні без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачується відповідно до Постанови №889, у зв`язку з чим він звертався до відповідача з приводу врегулювання питання виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, проте отримав відмову №8905 від 05.11.2018 з посиланням на те, що пунктом 8 Інструкції №550 встановлено, що грошова винагорода, передбачена Постановою №889 не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Тому військова частина не включила суми щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні одноразової грошової винагороди при звільненні, а тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 28.11.2018 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом учасників справи на 14 січня 2019 року об 11:00.
До відділу документального забезпечення суду у строк та в порядку, визначеному статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надійшов відзив на позовну заяву від 10.01.2019 вих.№116. В обґрунтування заперечень останній зазначив, що п.8 Інструкції №550 наголошено, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, зокрема, одноразової допомоги в разі звільнення. Крім того, відповідач вважає, що позивач звернувся до суду 11.12.2018, чим пропустив строк звернення до суду з позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, оскільки ч.2 ст.122 КАС України передбачає шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Даного військовослужбовця звільнено з військової служби 29.12.2017. З ним проведено розрахунок, ознайомлено та вручено всі необхідні документи, у тому числі витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №170 від 29.12.2017, в якому зазначено усі здійснені грошові виплати кучеру ОСОБА_2 Військовою частиною НОМЕР_1 . Тобто, позивач повинен був дізнатися і дізнався про ніби то порушення своїх прав з моменту отримання витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №170 від 29.12.2017. Тому, звернувшись до суду 11.12.2018, позивачем пропущено строки позовної давності відповідно до ч.2 ст.122 КАС України (а.с.25-28).
У судове засідання призначене на 14 січня 2019 року об 11:00 позивач не прибув, у зв`язку з чим засідання було відкладено на 05 лютого 2019 року о 12:00 (а.с.33).
05 лютого 2019 року розгляд справи не відбувся, у зв`язку з неявкою позивача чи представника позивача. Розгляд справи відкладено на 14 лютого 2019 року о 12:30 (а.с.38).
У судове засідання, призначене на 14 лютого 2019 року прибули представник позивача та представник відповідача, подали клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.
Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Відповідно до частини другої статті 193 КАС України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню із таких підстав.
Стосовно строків звернення до суду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Абзацом першим ч.2 ст.122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 1 ст.121 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Як видно з доданих матеріалів позовної заяви, позивач звернувся до суду із позовом з приводу невиплати йому у повному розмірі грошової допомоги 11.12.2018.
Позивач посилається на те, що датою, коли він дізнався про порушення своїх прав вважається 05.11.2018, це дата отримання ним відмови Військової частини НОМЕР_1 у проведенні спірної виплати.
Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 у справі №1-13/2013 зазначив, що у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
На підставі чого, суд дійшов висновку про те, що позивачем строк звернення до суду з даним позовом не порушено.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у Збройних силах України, під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу т.в.о. командира 30 окремої механізованої бригади №258-рс від 9.12.2017 ОСОБА_1 звільнений з військової служби у запас відповідно до пункту "а" з врахуванням підпункту "і" (за закінченням строку контракту) частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (а.с. 14).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 підполковника (по стройовій частині) від 29.12.2017 №170 ОСОБА_1 виключений зі списку особового складу частини, всіх видів забезпечення з 29.12.2017 (а.с. 15).
Позивачу стало відомо про те, що Військовою частиною НОМЕР_1 розраховано розмір одноразової грошової допомоги при звільненні та виплачено йому одноразову грошову допомогу при звільненні без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалася позивачу відповідно до Постанови №889.
ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 31.10.2018, в якій просив здійснити новий розрахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку він отримував під час проходження військової служби та виплатити недораховану суму (а.с. 16).
Військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача листом №8905 від 05.11.2018, про те що згідно з наказом Міністра оборони України від 24.10.2016 №550, затверджено "Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України" (далі - Інструкція). Пунктом 8 Інструкції встановлено, що грошова винагорода, передбачена постановою КМУ №889, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Тому військова частина не включила суми щомісячної додаткової грошової винагороди при нарахуванні одноразової грошової винагороди при звільненні (а.с. 17-18).
Позивач вважає такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Статтею 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон України №2011-ХІІ) передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять:
- посадовий оклад, оклад за військовим званням;
- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);
- одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Суд вказує, що відповідно до преамбули Закону України №2011-ХІІ (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) цим Законом визначаються основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, соціального та правового захисту, а також гарантії військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону України №2011-XII порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацом першим п.2 ст.15 Закону України №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, зокрема, у зв`язку із скороченням штату одноразова грошова допомога виплачується в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги 10 років і більше.
Суд наголошує, що п.1 постанови КМУ №1294 від 07.11.2007 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Постановою КМУ від 13.03.2013 №161 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889" (Постанова КМУ №161) для військовослужбовців, зокрема, Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 пункту 1 цієї постанови, та військовослужбовців строкової військової служби) був запроваджений новий вид забезпечення - щомісячна додаткова грошова винагорода у таких розмірах: з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
З матеріалів справи встановлено та не заперечується відповідачем, що позивачу було виплачено щомісячну додаткову винагороду у розмірі 60% місячного грошового забезпечення по 29 грудня 2017 року, що підтверджується грошовим атестатом Серія ЗУ №338821 (а.с. 13).
Таким чином, зазначена щомісячна додаткова грошова винагорода була встановлена рішенням Уряду України, виплачувалася позивачу щомісяця з дня запровадження до дня звільнення його з військової служби, тобто мала постійний характер.
Суд зазначає, що згідно з висновків постанови Верховного Суду України від 20.10.2015 у справі №21-2942а15 щомісячна додаткова грошова винагорода військовослужбовця, яку він отримував під час проходження служби, з якої нараховані і сплачені страхові внески, має бути включена до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення пенсії.
Відповідно до частини першої статті 43 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон України №2262-ХІІ) пенсії, які призначаються відповідно до цього Закону особам із числа військовослужбовців строкової служби та членам їх сімей, обчислюються за встановленими нормами у процентах до середньомісячного заробітку, який одержували військовослужбовці до призову на строкову військову службу чи після звільнення з військової служби до звернення за пенсією, або до середньомісячного грошового забезпечення, одержуваного військовослужбовцями в період проходження військової служби за контрактом. При цьому середньомісячний заробіток (грошове забезпечення) для обчислення їм пенсій визначається в порядку, встановленому Законом України №1058-ІV.
Відповідно до частини другої статті 43 Закону України №2262-ХІІ пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Статтею 15 Закону України №2011-XII передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Отже, чинним законодавством передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.
Таким чином, суд дійшов до висновку, що в силу положень ст.9 Закону України №2011-XII щомісячна додаткова грошова винагорода є складовою місячного грошового забезпечення військовослужбовця і повинна включатися до розрахунку грошової допомоги при звільненні.
Аналогічна позиція суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 24.10.2018 у справі №820/3211/17.
Враховуючи наведені обставини та норми законодавства, які їх регулюють, суд дійшов висновку, щодо наявності права позивача на включення щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовця, яку він отримував під час проходження служби до складу грошового забезпечення.
Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на наведене позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та їх слід задовольнити.
Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 139, 159, 242-246, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні - задовольнити.
Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення нового розрахунку розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, яку він отримував під час проходження військової служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010, яку він отримував під час проходження військової служби, з врахуванням вже виплаченої суми.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 14 лютого 2019 року.

Суддя О.Г. Попова