Справа № 1440/1745/18
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/1745/18

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Потапчук В.О.

суддів: Семенюк Г.В. , Шляхтицький О.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року прийнятого у порядку письмового провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.10.2017 № 1986-13

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі - відповідач) та просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 31.10.2017р. № 1986-13.

Позивач в огрунтування позовних вимог зазначив, що винесене відповідачем податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки дане рішення направлено позивачу після спливу строку, встановленого Податковим кодексом України (далі - ПК України), тобто після 1 липня 2017 року, однак відповідач лише 31.10.2017р. прийняв оскаржуване рішення. Також, позивач зазначає, що згідно ст. 266 ПК України, не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання. У зв'язку з цим позивач вважає, нарахування податкових зобов'язань у даному випадку є неправомірним.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Головне управління ДФС у Миколаївській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій зазначено, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим скаржник просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Окрім того, скаржник зазначає, що законодавцем визначено єдину підставу для звільнення від оподаткування житлової нерухомості на підставі п.п. «г» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, у даному випадку, наявність рішення Міської ради про непридатність житлової нерухомості для проживання, у тому числі у зв'язку із аварійним станом, будь-які інші підстави, у вигляді експертиз і т.д., законом не передбачені.

Ухвалою П'ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно приписів ст. 311 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Обставини справи.

У власності ОСОБА_2 знаходиться житловий будинок за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.03.2018р. (а.с.12).

Головним управлінням ДФС у Миколаївській області 31.10.2017р. прийнято податкове повідомлення-рішення № 1986-13, яким зобов'язано позивача сплатити зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на загальну суму 43997,11грн.

Вказаний житловий будинок є непридатним для проживання, що підтверджується довідкою Центрального районного відділу ГУ МНС України в Миколаївській області від 07.09.2007р. про факт пожежі 25.08.2007р. та актом від 03.11.2017р., складеним Адміністрацією Центрального району м.Миколаєва від 03.11.2017р. (а.с.18-26).

Не погоджуючись з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Висновок суду першої інстанції.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що належний житловий будинок, що належить позивачу є непридатним для проживання, а тому не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу положень п. «г» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним та таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту - КАС України),Податкового Кодексу України.

Джерела права й акти їх застосування.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 67 Конституції України , кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно п. "ґ" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об'єктом оподаткування житлова нерухомість непридатна для проживання, у тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

Підпунктом 266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України визначено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з п.п. 266.7.1, ч.І п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Оцінка суду./

Дослідивши матеріали справи, а саме лист Центрального районного відділу Головного управління МНС в Миколаївській області від 07.09.2007р. № 62/1521, яким підтверджується факт пожежі в житловому будинку по вул. Наваринській , 11 в м.Миколаєв, який стався 25.08.2007р., лист Адміністрації Центрального району м. Миколаєва від 39.11.2017р. №Ш-1807 та технічного заключення № 0106.17-00-ТО, виконаним ТОВ "Ласкардо", житловий будинок по вул.Наваринській, 11 в цілому є непридатним для нормальної безпечної експлуатації, знаходиться в незадовільному технічному стані та потребує ремонтних робіт в два етапи.

Звітом експерта від лютого місяця 2018 року підтверджується необхідність виконання реконструкції будівлі, зокрема необхідно підвищити конструкцію фундаменту, замінити та провести ремонт несучих конструкцій будівлі (а.с. 40-52).

Тому, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що спірна житлова нерухомість непридатна для проживання може бути визнана тільки згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаної територіальної громади , що створена згідно із законом та перспективним планом формування території громад та тільки тоді не є об'єктом оподаткування.

Зазначивши наступне.

Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради 13.05.2016 року прийняте рішення №442 «Про обстеження житлових будинків і квартир». Вказане рішення прийнято відповідно до «Положення про порядок обстеження стану житлових будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання», затвердженого постановою ради Міністрів УРСР від 26.04.1984 №189 9далі Положення).

Вказаним Положенням визначено механізм звернення щодо обстеження стану житлового будинку з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання приміщень непридатними для проживання.

Однак,чинним законодавством не визначено порядку визнання непридатної для проживання житлової нерухомості, що перебуває у приватній власності фізичних чи юридичних осіб.

Таким чином, вищевказане Положення з іншими нормативно-правовими актами створюють правову невизначеність стосовно уповноваженого суб'єкта на прийняття рішення про визнання житлової нерухомості непридатної для проживання, підстав та порядку прийняття рішення стосовно житлової нерухомості, що знаходиться у приватній власності фізичних та юридичних осіб.

Натомість така тривала «невизначеність» у даному випадку не повинна жодним чином впливати на Позивача, як платника податків, оскільки позивачем належним чином доведено, що його будинок за адресою:м.Миколаїв, вул..Наваринська.11 не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у зв'язку з його непридатністю для проживання.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskalv. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Для того, щоб національне законодавство відповідало вимогам Конвенції, воно має гарантувати засіб правового захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно законодавство має достатньо чітко визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам влади, та порядок її реалізації (див. рішення у справі «Гіллан та Квінтон проти Сполученого Королівства» (Gillan and Quinton v. The United Kingdom), заява № 4158/05, п. 77, ECHR 2010 (витяги), з подальшими посиланнями та п.67 рішення у справі «Котій проти України» (Заява № 28718/09) від 5 березня 2015).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління» (див. п. 110 Рішення ЄСПЛ по справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97).

Відповідачами не доведено належними та допустимими доказами правомірності прийняття податкового повідомлення рішення.

Апеляційний суд не може допустити порушення конституційного та конвенційного принципу верховенства права та усунутись від з'ясування вказаних підстав , посилаючись тільки на дискреційні повноваження відповідного державного органу , застосовуючи позитивістський підхід та допускаючи свавілля державного органу , який прийняв очевидно безпідставне рішення, бо вказане може підірвати довіру ,яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість, у цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". (див. рішення від 26 жовтня 1984 року у справі "Де Куббер проти Бельгії",SeriesA, N 86), а протилежна позиція апелянта є помилковою.

Право особи на мирне володіння майном у цьому контексті було порушено , так як втручання здійснювалося не «згідно із законом», та не було «необхідним у демократичному суспільстві» ,у тому розумінні , що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів, а податковий орган довести зобов'язаний наявність підстав для призначення податкових штрафів не тільки у випадку оскарження рішення про призначення штрафу, а й вирішення справи щодо його стягнення.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій у вигляді отримання безпідставно нарахованих штрафів.

Податкове повідомлення-рішення було прийняте не в порядку та поза межами повноважень, встановлених Конституцією, Податковим Кодексом України , доводи апеляційної скарги висновків суду 1-ої інстанції не спростовують, а ґрунтуються на невірному розумінні апелянтом норм процесуального , матеріального права та обставин справи , судом 1-ої інстанції повно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладених у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, правильно застосовані та додержані норми матеріального та процесуального права ,

З системного аналізу вимог чинного законодавства та обставин справи колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Статтею 316 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат згідно вимог ст.139 КАС України не підлягає.

Керуючись ст.ст. 250, 311,316, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 31.10.2017 № 1986-13- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Потапчук В.О.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.