Справа № 802/2003/18-а
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2003/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Боровицький О. А.

05 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Совгири Д. І. Курка О. П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника відповідача: Франчука О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної установи "Центр пробації" Міністерства юстиції України, Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди та заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

в червні 2018 року позивач - ОСОБА_3 звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної установи Центр пробації Міністерства юстиції України, Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди та заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.10.2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Центрально-західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення коштів за несвоєчасне перерахування одноразової грошової допомоги та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову в цій частині.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Позивач у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, Міжрегіональне управління 06.03.2018 року повідомило позивача про можливе вивільнення на підставі ст. 68 та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" у зв'язку із змінами у штаті Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції.

Наказом начальника Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції №115/ОС-18 від 30.05.2018 року позивача звільнено з посади старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Позивач звернулась до Державної установи Центр пробації із рапортом про призначення на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації філії Державної установи Центр пробації у Вінницькій області.

Однак , відповіді на даний рапорт не отримала та на посаду прийнята не була.

Вважаючи зазначені дії відповідача незаконними позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

За результатами розгляду справи, суд першої інстанції керуючись положеннями Кодексу законів про працю України, Закону України "Про національну поліцію", Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 , дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Частиною 8 ст. 14 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" визначено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Положеннями статті 47 Закону України "Про Національну поліцію" (далі Закон № 580-VIII) передбачено, що призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

Призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону (ч. 1 ст. 48 Закон № 580-VIII ).

Частинами 6,10 ст. 65 Закону № 580-VIII встановлено, що у випадку, якщо законом визначено додаткові вимоги до кандидатів на призначення на окремі посади в органах (закладах, установах) поліції, призначення на такі посади здійснюється за умови відповідності особи, яка призначається на таку посаду, додатковим вимогам.

У разі якщо згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначенню поліцейського на посаду повинно передувати погодження відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування чи їх посадових осіб, призначення на посаду здійснюється після отримання такого погодження.

Аналогічні норми містить Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення № 114), зокрема, пунктом 40 якого визначено, що призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції.

Таким чином, призначення на посади здійснюються на підставі відповідних рішень посадових осіб, яким надано право на таке призначення, а отже такі повноваження є дискреційними, тобто такими, які дають можливість на власний розсуд суб'єкту владних повноважень визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених нормативно-правовим актом.

Законодавець чітко визначив порядок прийняття на посаду, а тому, судом першої інстанції вірно зазначено щодо відсутності підстав без дотримання такого зобов'язувати суб'єкта владних повноважень приймати наперед визначене рішення та фактично підміняти державний орган, в даному випадку, шляхом зобов'язання прийняти та направити позивача на відповідну посаду.

Відповідно до положень розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 року №1235, видавати накази по особовому складу можуть керівники органів та підрозділів поліції, а також закладів та установ, що належать до сфери управління Національної поліції України (далі - органи поліції), відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, а також номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підставою для підготовки та видання наказів по особовому складу є документи з питань проходження служби, подані до підрозділу кадрового забезпечення поліцейським, його керівником або працівником, який здійснює кадрове забезпечення підрозділу.

Перелік документів з питань проходження служби визначається згідно з Переліком документів з питань проходження служби, затвердженим наказом МВС України від 23.11.2016 року № 1235 (далі - Перелік).

До таких віднесено рапорт (заява), що пишеться власноручно у довільній формі, подання про призначення на посаду (додаток 1), подання про встановлення додаткових видів грошового забезпечення (додаток 2).

Встановлено, що 21.05.2018 року позивач подала до ДУ Центр пробації рапорт щодо призначення її на посаду старшого інспектора Ямпільського районного сектору з питань пробації філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області, однак жодної відповіді не отримала і на посаду не прийнята. Факт не надання письмової відповіді на рапорт від 21.05.2018 року підтверджується і довідкою Державної установи "Центр пробації" №442/10-18 від 02.10.2018 року.

Щодо позовних вимог, заявлених до міжрегіонального управління в частині виплати коштів у зв'язку із порушенням строків виплати вихідної допомоги, колегія суддів зазначає наступне.

Я видно зі змісту наказу №115/ОС-18 від 30.05.2018 р., виданого Центрально західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, позивача звільнено з посади старшого інспектора Ямпільського районного сектора з питань пробації Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України, 31.05.2018 року.

Водночас, обраховано вислугу років для виплати одноразової грошової допомоги, яка становить 17 років 11 місяців 10 днів.

Як вбачається з платіжного доручення №646 від 18.06.2018 року відповідна вихідна допомога перерахована позивачу лише 18.06.2018 р., тобто через 20 днів після фактичного звільнення.

У своїй апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що одноразова грошова допомога при звільненні не входить до додаткового грошового забезпечення, оскільки відноситься до разових платежів і має характер окремих гарантій держави щодо соціального захисту громадян.

Разом з тим, апелянт зазначає, що одноразова грошова допомога при звільненні не пов'язана з виконанням позивачем своїх службових обов'язків та отримання за це грошові допомоги, а пов'язана саме з фактом звільнення зі служби.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на те, що законодавством не передбачено строки виплати грошової допомоги та відповідальність за затримку у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні.

Так, пунктом 1 розділу III Порядку виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом МЮУ 28.03.2018 року № 925/5 передбачено, що у разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності календарної вислуги 10 років і більше.

Разом з цим, даним Порядком, як спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, не визначено ані строку виплати допомоги при звільненні, ані відповідальності за затримку розрахунку при звільнені поліцейських зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення). В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

А тому, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Згідно положень статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що за затримку виплати вихідної допомоги, суб'єкт владних повноважень має виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

В пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 №13 Пленум ВСУ зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Кількість днів затримки по день фактичного розрахунку грошової допомоги становить 20 днів, середній заробіток за 1 день (згідно довідки №45 від 11.06.2018 р.) складає 640, 05 грн., у зв'язку з чим сума середньомісячного заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку становить 12 801 грн. 00 коп. (604, 05 грн. х 20 дн.).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки грошова допомога виплачена позивачу із порушенням строків, наявні законні підстави для виплати середнього заробітку за час затримки по день розрахунку в сумі 12 801 грн.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, яким стягнуто з Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України на користь позивача кошти в сумі 12 801 грн. за несвоєчасне перерахування одноразової грошової допомоги.

Враховуючи наведене, висновки суду про наявність підстав для задоволення позову в цій частині узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги їх висновків не спростовують, а тому апеляційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Центрально-західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 лютого 2019 року.

Головуючий Боровицький О. А.

Судді Совгира Д. І. Курко О. П.