Справа № 2а-2408/12/1370
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року

Київ

справа №2а-2408/12/1370

адміністративне провадження №К/9901/3714/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Бившевої Л.І., суддів: Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В., Бившевої Л.І. (суддя доповідач), Шипуліної Т.М., Хохуляка В.В. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 у справі за позовом Приватного підприємства «М-Студія» до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

У С Т А Н О В И В:

ПП «М-студія» у березні 2012 року подало до суду позов, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 16.03.2012 № про визначення грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 73 432 грн за основним платежем та в сумі 8633 грн за штрафними (фінансовими) санкціями.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що контролюючий орган безпідставно виклав в акті перевірки висновок про нікчемність правочинів, за якими вчинені господарські операції, обґрунтовуючи такий висновок висновками, зазначеними в актах перевірки щодо контрагентів позивача.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 19.12.2013 відмовив в задоволенні позову повністю.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданих первинних документів недостатньо для висновку про реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Іртас», ТОВ Екопласт-Львів», ТОВ «Віктор Ко», ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ПП «Воллі», ТОВ «Сталевий дім» за період з 01.07.2010 по 30.06.2011. Окрім того, суд встановив, що постановою Сихівського районного суду м. Львова від 29.12.2011 у справі № 1-104/11 ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі статей 1, 6 Закону України «Про амністію у 2011 році» за злочин, передбачений частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво), а ОСОБА_9 - за злочин, передбачений частиною другою статті 367 Кримінального кодексу України (службове підроблення), та закрито кримінальні справи у вказаних частинах. Суд зазначив, що закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав свідчить про доведеність вини вказаних осіб в організації реєстрації, придбанні та перереєстрації ряду підприємств за грошову винагороду, зокрема: ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Віктор Ко», ТОВ «Іртас», з метою здійснення фіктивного підприємництва.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 21.08.2014 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2013 скасував та прийняв нову постанову про задоволення позову. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 16.03.2012 № .

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач в повному обсязі надав первинні документи щодо господарських операції, на підставі яких сформовано податковий кредит та які відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», натомість контролюючий орган не встановив фактів, які б ставили під сумнів наявність господарських операцій та не надав доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладенні та виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на нереальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.

ДПІ у Галицькому районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник посилається на порушення судом норм матеріального права. Зазначає, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив реальність надання ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Сталевий дім» транспортних послуг позивачеві та рух активів на шляху від виробника до платника податку та обмежився дослідженням умов договорів на предмет їх відповідності вимогам цивільного законодавства з посиланням на формальну наявність первинних документів. Вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення правомірним, посилаючись на обставини, що зазначені в акті перевірки. Зазначає, що документи, якими позивач обґрунтовує факт здійснення господарських операцій з ТОВ «Іртас», ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Воллі», ТОВ «Сталевий дім» не можуть підтверджувати його право на формування податкового кредиту. Окрім того, суд апеляційної інстанції не врахував постанову Сихівського районного суду м. Львова від 29.12.2011 у справі № 1-104/11 про звільнення осіб, які значилися посадовими особами ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Іртас» та ТОВ «Віктор Ко», від кримінальної відповідальності на підставі статей 1, 6 Закону України «Про амністію у 2011 році» за злочин, передбачений частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02.06.2016 № 1401-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, статтю 125 Конституції України викладено в редакції, згідно з якою Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Згідно з пунктом 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, який набрав чинності з 30.09.2016, постановою Пленуму Верховного Суду від 30.11.2017 №2 «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду» днем початку роботи Верховного Суду визначено 15.12.2017.

Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017, Кодекс адміністративного судочинства викладено в новій редакції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції Закону України від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності з 15.12.2017) касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі визначено склад колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: Бившева Л.І. (суддя-доповідач, головуючий суддя), Хохуляк В.В., Шипуліна Т.М.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 04.02.2019 призначив справу до касаційного розгляду у спрощеному провадженні без повідомлення сторін на 05.02.2019.

Верховний Суд, переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справи, зважає на таке.

Суди попередніх інстанцій встановили, що підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 16.03.2012 № грошового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 73 432 грн за основним платежем слугували висновки контролюючого органу, викладені в акті від 12.03.2012 № 1079/23-209/32483719 позапланової документальної перевірки за період з 01.07.2010 по 30.06.2011, про порушення вимог підпункту 7.2.3 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що полягало у формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Іртас», ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Віктор Ко», ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Воллі», ТОВ «Сталевий дім» за господарськими операціями з поставки товарів/послуг, які реально не вчинялись.

Контролюючий орган вважає, що реальність господарських операцій позивача з придбання меблевих виробів та робіт з демонтажу та монтажу меблів у контрагентів - ТОВ «Іртас», ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Віктор Ко» не підтверджується з огляду на те, що стосовно посадових осіб цих підприємств порушено кримінальну справу № 179-0467 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 27, частиною другою статті 205 та частиною другою статті 366 Кримінального кодексу України, в рамках якої посадові особи надали пояснення, що непричетні до створення та господарської діяльності підприємств. Реальність господарських операцій позивача з контрагентами - ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ПП «Воллі», ТОВ «Сталевий дім» не підтверджується з огляду на висновки, викладені в актах позапланових невиїзних перевірок цих підприємств, про відсутність у них основних фондів та виробничих потужностей, трудових ресурсів, транспортних засобів та вчинення господарських операцій, які фактично не відбувались.

Штрафні (фінансові) санкцій в сумі 8633 грн, в розмірі 25 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, застосовані на підставі пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, з урахуванням вимог пункту 7 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, тільки за порушення за період до 01.01.2011.

Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість на час виникнення спірних правовідносин у період з 01.07.2010 по 01.01.2011 визначався підпунктом 7.2.6 пункту 7.2, пунктами 7.4, 7.5 Закону України «Про податок на додану вартість», а у період з 01.01.2011 по 30.06.2011 - статтями 198, 201 Податкового кодексу України.

Аналіз указаних норм законів свідчить, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податку на додану вартість в результаті придбання товарів/послуг з метою використання в господарській діяльності. При цьому операція з придбання товарів/послуг у постачальника повинна бути реальною, тобто призводити до фактичного руху активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю.

У податковому обліку понесені витрати на придбання товарів/послуг мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення.

До первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують показники, відображені платником податків у податковій звітності, належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, які за змістом відповідають вимогам закону та які відображають реальні господарські операції. Податковий кредит має обов'язково підтверджуватися податковою накладною, складеною платником податку на додану вартість, підписаною уповноваженою платником особою та зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Суд апеляційної інстанції не встановив жодного з порушень зазначених норм закону, яке б позбавляло позивача права на формування податкового кредиту. Суд апеляційної інстанції визнав достатніми первинні документи, складені щодо господарських операцій позивача з усіма контрагентами. Так, цей суд дослідив копії первинних документів, складених щодо господарських операцій позивача з придбання: меблевих виробів у ПП «МКМ-Сервіс», ПП «Воллі» (копії договорів поставок, видаткових накладних, податкових накладних, виписок з рахунку, рахунку-фактури); послуг транспортного експедирування у ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ТОВ «Сталевий дім» (копії договорів транспортного експедирування, актів виконаних робіт, виписок за особовим рахунком, податкових накладних), та за результатами їх дослідження оцінив їх як такі, що відповідають установленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підтверджують реальне вчинення господарських операцій.

Щодо висновку контролюючого органу про нереальне вчинення господарських операцій позивача з контрагентами, який обґрунтовується тільки інформацією, викладеною в актах контролюючих органів стосовно контрагентів, то такі обґрунтування є недостатніми за відсутності аналізу самих господарських операцій та первинних документів.

Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та перевіряючи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі фактичних обставин справ, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції не допустив неправильного їх застосування в частині вирішення позову щодо податкового повідомлення-рішення про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість за господарськими операціями з придбання товарів/послуг у ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ПП «Воллі», ТОВ «Сталевий дім».

Доводи, наведені в касаційній скарзі, є ідентичними доводам, якими контролюючий орган обґрунтовував свою позицію щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення у зазначеній частині в судах попередніх інстанцій, та є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. При цьому суд касаційної інстанції бере до уваги, що у справі відсутні обставини, які б свідчили про те, що контрагенти позивача - ПП «МКМ-Сервіс», ТОВ «Цайпер-Україна», ТОВ «Промтехметал», ПП «Воллі», ТОВ «Сталевий дім» є підприємствами з ознаками фіктивності.

Водночас Верховний Суд зазначає, що наявність первинних документів, які мають обов'язкові реквізити, визначені у законі, не є безумовною підставою для визнання правомірності формування податкового кредиту за умови якщо такі первинні документи складені від імені суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи), створеного з метою фіктивного підприємництва. Такий висновок зумовлений тим, що статус нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Відповідно, вчинені під час здійснення нелегальної діяльності операції не можуть бути легалізовані, а їх відображення у бухгалтерському та податковому обліках надавати передбачені законом податкові вигоди.

Верховний Суд України неодноразово висловлював висновки щодо застосування норм матеріального права, що регулюють подібні спірним правовідносини, у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ з підстави, передбаченої у пункті 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (постанови від 24.05.2016 у справі № 21-5332а15, від 14.06.2016 у справі № 21-1318а16, від 22.11.2016 у справі № 21-2430а16).

Висновки Верховного Суду України полягають у тому, що надання платником податків податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством, про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, окрім як якщо податковий орган не довів, що відомості, які містяться в документах, є недостовірними. Статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального її підтвердження первинними документами.

Верховний Суд України в постанові від 22.11.2016 у справі № 826/11397/14, посилаючись на аргументи судів попередніх інстанцій щодо відсутності у кримінальній справі вироку, зазначив, що така обставина як наявність кримінального провадження, зареєстрованого за фактом вчинення злочину, передбаченого статтею 205 Кримінального кодексу України, стосовно фіктивності підприємства - контрагента покупця, не могла бути не врахована судом, оскільки статус фіктивного підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, навіть за формального підтвердження її первинними документами. Первинні документи, які виписані фіктивним підприємством, не можуть вважатися належно оформленими документами, що підтверджують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту є безпідставним.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині вирішення позову щодо податкового повідомлення-рішення про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість за господарськими операціями з придбання товарів/послуг у ТОВ «Іртас», ТОВ «Екопласт-Львів», ТОВ «Віктор Ко», в результаті чого помилково скасував постанову суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в зазначеній частині, яка відповідає закону.

Враховуючи наведене, касаційну скаргу відповідача належить задовольнити та скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування постанови суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову щодо податкового повідомлення-рішення в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 10 137,00 грн за основним платежем (у тому числі: 4470 грн податок на додану вартість за операціями з ТОВ «Екопласт-Львів» (серпннь 2010 року); 1930 грн податок на додану вартість за операціями з ТОВ «Віктор Ко» (серпень, вересень 2010 року); 3737 грн податок на додану вартість за операціями з ТОВ «Іртас» (липень, серпень 2010 року)) та в сумі 2534,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та залишити в силі постанову суду першої інстанції в цій частині. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 344, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі міста Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 в частині скасування постанови Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2013 про відмову в задоволенні позову щодо податкового повідомлення-рішення від 16.03.2012 № в частині визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в сумі10 137,00 грн за основним платежем і в сумі 2534,25 грн за штрафними (фінансовими) санкціями та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 19.12.2013 у цій частині.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.08.2014 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду