Справа № 826/11782/17
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача - ОСОБА_3,

від відповідача 1 - Новицька А.О.,

від відповідача 2 - не з'явились,

від відповідача 3 - Конюхов С.Д.,

від третьої особи - не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2018 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Пенсійного фонду України (відповідач 1), Міністерства соціальної політики України (відповідач 2), Міністра Кабінету Міністрів України Саєнка Олександра Сергійовича (відповідач 3), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Пенсійного фонду України, Міністерства соціальної політики України, Міністра Кабінету Міністрів України Саєнка Олександра Сергійовича, в якому просив суд (з урахуванням уточненої позовної заяви):

- зобов'язати ПФУ доручити Лівобережному ОУПФУ в м. Києві: перерахувати коефіцієнт його стажу, включивши до нього час вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 31.12.2002; перерахувати коефіцієнт його заробітної плати, включивши до розрахунку отриману середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також без обмеження заробітної плати за період з 01.07.1994 по 30.06.1999; перерахувати розмір пенсії відповідно до нових індивідуальних коефіцієнтів; визначити суму недоплаченої пенсії та відшкодувати її позивачу;

- зобов'язати Міністра КМ України Саєнка О.С. притягнути заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян, завідуючого сектором прийому громадян Секретаріату КМ України ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення чинного законодавства України про розгляд звернень громадян;

- зобов'язати Мінсоцполітики встановити контроль за виконанням позову до ПФУ.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 13 липня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу відповідно до змісту якої просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі 826/11782/17 та постановити нове рішення, яким:

1) зобов'язати Пенсійний фонд України надати доручення Головному управлінню Пенсійного фонду України в м. Києві здійснити наступні дії:

- перерахувати індивідуальний коефіцієнт його заробітної плати, не обмежуючи заробітну плату за період до 30.06.99 коефіцієнтом 5.6.

- перерахувати стаж та коефіцієнт його стажу включивши до нього період вимушеною прогулу з 04.11.00 по 31.12.02;

- врахувати при обчисленні коефіцієнта заробітної плати отриманий середній заробіток за період вимушеного прогулу з 04.01.00 по 24.03.03;

- перерахувати розмір пенсії відповідно до нових індивідуальних коефіцієнтів та обчислити и недоплату пенсії за весь пенсійний період і відшкодувати її;

2) зобов'язати Міністра Кабінету Міністрів України Саєнка О.С. притягнути заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян Секретаріату Кабінету Міністрів України ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення норм законодавства України при роботі зі зверненнями громадян та протидію їх законному розгляду й вирішенню;

3) зобов'язати Міністерство соціальної політики України відповідно до Положення про Міністерство установити контроль за призначенням, перерахунком і виплатою пенсій у солідарній системі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт стверджує, що в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення не знайшли висвітлення докази відповідачів на підтвердження їх позиції в суді, докази позивача, що були судом відхилені; мотивованої оцінки доказам у рішенні не наведено, не визначено чітко й конкретно чи порушені законні інтереси позивача, а також не визначено чи дійсно мають місце недоліки й помилки при обчисленні пенсії, визначенні стажу, коефіцієнтів заробітку і стажу, не названі норми матеріального адміністративного права, які застосував суд, мотиви, з яких суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дії відповідачів вчинені відповідно до вимог частини другої статті 2 КАС України, судом також не застосовані норми права, на які посилався позивач.

Позивач також акцентував увагу суду апеляційної інстанції, що головуючий суддя під час розгляду справи не встановив своєчасно причину неучасті в розгляді справи третьої особи Лівобережного ОУПФУ в м. Києві та протиправно не здійснив своєчасної заміни вказаного учасника справи на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

З огляду на зазначене, апелянт переконаний, що оскаржуване рішення суду відповідно до норм частин першої-чегвертої статті 242 КАС України є незаконним та необґрунтованим.

Крім того, позивачем було також подано до суду пояснення до апеляційної скарги відповідно до змісту яких останній зазначає, що судом першої інстанції було порушено строки розгляду його справи, рішення не ґрунтується на засадах верховенства права, не відповідає нормам матеріального права, постановлене з порушенням норм процесуального права, не встановлено повно і всебічно обставини справи, завдання адміністративного судочинства не виконане.

На думку апелянта оскаржуване рішення є неправосудним та відповідно до приписів Кримінально-процесуального кодексу України класифікується злочином. Апелянт також зазначає про упереджену позицію судді щодо спірних правовідносин, у той час як, на переконання апелянта, аргументи щодо законності позовних вимог були переконливо викладені ним в адміністративному позові та поясненнях, відповідях на відзиви, а також в апеляційній скарзі.

Пенсійним фондом України подано до суду відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Зазначає, що доводи, які позивач наводить в апеляційній скарзі не спростовують рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2018. Зокрема, відповідач-1 стверджує, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи, в результаті чого прийнято обґрунтоване рішення, водночас апелянтом, у порушення п. 6 ч. 2 ст. 296 КАС України не наведено в чому полягає неповнота, неправильність дослідження доказів, застосування норм права.

Крім того, відповідач 1 також звертав увагу суду, що запис про припинення юридичної особи Лівобережного ОУПФУ та реєстрацію Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві було здійснено в один день, а саме 27.04.2018, а тому доводи позивача про порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства під час розгляду даної справи є безпідставним з огляду на вказані обставини та приписи статті 52 КАС України.

Разом з цим, відповідач 1 у відзиві також наголошував на необґрунтованості доводів апелянта щодо не надання судом першої інстанції мотивованої оцінки кожного аргументу наведеного ним у позовній заяві. Звертав увагу суду, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішенні, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведених обставин, відповідач-1 вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення суду першої інстанції - відсутні.

Відповідач - 2 - Міністерство соціальної політики України надало до суду відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3

До суду також надійшов відзив представника відповідача 3 у якому останній зазначає, що вважає апеляційну скаргу безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки порушень КАС, у тому числі передбачених статтею 317 судом першої інстанції вчинено не було.

За наведених обставин представник відповідача - 3 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Від третьої особи відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у справі доказами, позивачу у січні 2009 року була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи непрвильним визначення Управлінням ПФУ в Дніпровському районі м. Києва індивідуальних коефіцієнтів заробітної плати і стажу, що, на думку позивача, зумовило невірне обчислення й недоплату пенсії, він 30.11.2016 звернувся з відповідною скаргою, зокрема, до Міністра соціальної політики України, Голови правління ПФУ та Лівобережного об'єднаного управління політики і ПФУ.

Листом Мінсоцполітики від 07.12.2016 № 76/о/52-16/21 позивачу було надано відповідь про відсутність порушень при визначенні йому пенсії, а також повідомлено про направлення звернення до ГУ ПФУ в м. Києві для надання детальних роз'яснень з порушених питань.

Листами ПФУ від 30.12.2016 № 14841/Г-1 і № 14841/Г-3 та від 16.02.2017 № 609/Г-11 позивачу надано відповіді, в яких йому повідомлено про відсутність порушень при визначенні пенсії, невідповідність наведених позивачем розрахунків вимогам законодавства. Крім цього, позивачу було роз'яснено, що ПФУ не здійснює призначення, перерахунок і виплату пенсії, у зв'язку з чим запропоновано звернутися до Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Києві.

У подальшому, а саме від 20.12.2016 позивач звернувся зі скаргою до Міністра соціальної політики України, в якій, посилаючись на повноваження Мінсоцполітики, визначені у Положенні про Міністерство соціальної політики України, затверджене постановою КМ України від 17.06.2015 № 423, і не погоджуючись з направленням скарги на розгляд до ГУ ПФУ в м. Києві, просив розглянути його скаргу.

У лютому 2017 року на виконання доручення Мінсоцполітики Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) позивачу надано відповідь листом № 051/Г-656-002, згідно з наявною у справі копією якого порушень в обчисленні та виплаті пенсії з боку Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Києві не встановлено.

Проте, як встановлено судом, не погоджуючись із розглядом його звернень, позивач 29.03.2017 звернувся до Віце-прем'єр-міністра України Розенка П.В. зі скаргою, в якій просив зобов'язати Міністра соціальної політики України та Голову правління ПФУ належно розглянути його скаргу.

Згідно з наявною у справі реєстраційно-контрольною карткою № 41-Г-007591/26П дане звернення зареєстровано як скарга та листом від 30.03.2017 №41-Г-007591/26П за підписом головного спеціаліста ОСОБА_7 надіслано для розгляду до Мінсоцполітики, про що листом за підписом ОСОБА_11 повідомлено позивачу. Копії листів містяться у справі.

06 червня 2017 року позивач також звернувся зі скаргою на незаконні дії Управління з питань роботи із зверненнями громадян Секретаріату КМ України до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б., в якій просив розглянути скаргу з його участю.

Згідно з наявною у справі реєстраційно-контрольною карткою №41-Г-012926/26П дане звернення зареєстровано як заява та передано на розгляд ОСОБА_7

У реєстраційно-контрольній картці зазначено, що позивача повідомлено про місце, дату і час її розгляду звернення (29.06.2017 з 15:00 до 15:30), що підтверджується наявною у справі копією листа від 13.06.2017 №41-Г-012926/26П.

Отримавши повідомлення позивач звернувся до Міністра КМ України Саєнка О.С. із заявою від 20.06.2017, в якій просив розглянути скаргу по суті.

Як вбачається зі змісту реєстраційно-контрольної картки №41-Г-012926/26П 29.06.2017 під час розгляду скарги позивачу, були надані ґрунтовні роз'яснення, що направлення скарги від 29.03.2017 до Мінсоцполітики повністю узгоджується з вимогами ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", оскільки дана норма забороняє направлення скарг громадян на розгляд тим органам або посадовим особам дії чи рішення яких оскаржуються, а не бездіяльність.

У зв'язку з тим, що позивач відмовився отримувати письмову відповідь і залишив кабінет, ОСОБА_7 було надано письмову відповідь від 05.07.2017 № 41-Г-012926/26П-1 № 41-Г-014481/26П на скаргу позивача від 06.06.2017 і заяву від 20.06.2017, копія якої міститься у справі. При цьому до вказаної відповіді були додані додатки на 20 арк., а саме скарга позивача від 29.03.2017 з додатками до неї на 19 арк.

04 липня 2017 року позивач подав скаргу на дії ОСОБА_7 Прем'єр-міністру України Гройсману В.Б. Як вбачається зі змісту вказаної скарги, позивач, стверджуючи про незаконність направлення скарги від 29.03.2017 до Мінсоцполітики і висловлюючи свою незгоду з діями ОСОБА_7 при розгляді його скарги від 06.06.2017, просив посприяти у розгляді скарги від 29.03.2017 та притягнути ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за порушення Конституції України, присяги державного службовця й чинного законодавства.

Згідно з наявною у справі реєстраційно-контрольною карткою № 41-Г-016209/26 скаргу передано на розгляд Конюхову С.Д., яким підготовлено відповідь від 03.08.2017 № 41-Г-016209/26. Як вбачається зі змісту вказаної відповіді позивачу було повідомлено про те, що, оскільки ОСОБА_7 надано відповідні вичерпні та ґрунтовні роз'яснення по суті та повідомлено, що за результатами розгляду скарги вона визнана необґрунтованою, а також роз'яснено позивачу право на оскарження цього рішення до суду.

Разом з цим, судом також встановлено, що 04.07.2017 позивач звернувся з заявою до голови Правління ПФУ Зарудного О.Б. в якій висловив свою незгоду з визначенням індивідуальних коефіцієнтів заробітної плати і стажу.

Розглянувши вказане звернення позивача відповідач - 1 від 04.08.2017 № 9668/Г-11 повідомив ОСОБА_3 про відповідність проведеного перерахунку пенсії вимогам законодавства.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про зобов'язання ПФУ доручити Лівобережному ОУПФУ в м. Києві: перерахувати коефіцієнт стажу позивача, включивши до нього час вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 31.12.2002; перерахувати коефіцієнт заробітної плати позивача, включивши до розрахунку отриману середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також без обмеження заробітної плати за період з 01.07.1994 по 30.06.1999; перерахувати розмір пенсії відповідно до нових індивідуальних коефіцієнтів; визначити суму недоплаченої пенсії та відшкодувати її позивачу є необґрунтованою, оскільки судом не встановлено протиправних рішень, дій чи бездіяльності відповідача 1, наслідком яких є зобов'язання його вчинити зазначені позивачем дії. Судом першої інстанції було також враховано, що обчислення, призначення, перерахунок і виплату пенсії здійснюють територіальні органи ПФУ, які є самостійними юридичними особами і можуть виступати відповідачами в суді. Разом з цим, під час підготовчого провадження по даній справі, з'ясовуючи суть порушеного права позивача, за захистом якого він звернувся до суду з цим позовом, і характер спірних правовідносин суд пропонував позивачу визначитися і роз'яснював його право змінити предмет або підставу позову у частині, що стосується обчислення пенсії.

Крім того, судом також не було встановлено порушень вимог чинного законодавства, а також прав та інтересів позивача з боку відповідачів 2 та 3.

При цьому, судом встановлено, що доводи позивача в обгрунтування вимог щодо зобов'язаня Міністра КМ України Саєнка О.С. притягнути заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян, завідуючого сектором прийому громадян Секретаріату КМ України ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення чинного законодавства України про розгляд звернень громадян є безпідставними, відповідна позовна вимога неогрунтованою.

Вимога щодо зобов'язання Мінсоцполітики встановити контроль за виконанням позову до ПФУ є, на переконання суду першої інстанції, також безпідставною, з огляду те, що законодавство України не містить правових приписів, які б покладали такий обов'язок на відповідача.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. № 280 затверджено положення про Пенсійний фонд України.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Основними завданнями Пенсійного фонду України є реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.є

Разом з цим, відповідно до пункту 7 цього Положення Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2 затверджено Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно з приписами вказаного положення Головне управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань: організовує роботу управлінь Фонду щодо: здійснення контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі - страхові внески) та інших платежів, за призначенням (перерахунком) і виплатою пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду, інших джерел, визначених законодавством.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що перерахунок та виплату пенсії, у тому числі і позивачу, наділене повноваженнями здійснювати виключно територіальне управління Пенсійного фонду України, в якому особа (у даному випадку позивач) перебуває на обліку відповідно до її місця проживання.

У свою чергу, суд зазначає, що Пенсійний фонд України, як центральний орган виконавчої влади лише контролює роботу територіальних органів.

Як було встановлено судом, позивач звертався до ПФУ зі скаргою від 30.11.2016 і заявою від 04.07.2017, в якій висловлював незгоду з визначенням індивідуальних коефіцієнтів заробітної плати і стажу.

На підставі наявних у матеріалах справи відповідей на вказані звернення судом встановлено, що позивачу було повідомлено про відповідність проведеного перерахунку пенсії вимогам законодавства та відсутність порушень. Разом з тим, позивачу також у цих відповідях було роз'яснено про те, що ПФУ не здійснює призначення, перерахунок і виплату пенсії, та запропоновано звернутися до Лівобережного об'єднаного управління ПФУ в м. Києві.

Колегія суддів зазначає, що в межах доводів та вимог позовної заяви, судом першої інстанції було правильно вказано про те, що вимог про визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності ПФУ щодо розгляду відповідачем його звернення та скарги позивачем не заявлено.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що судом першої інстанції неодноразово пропонувалось позивачу змінити підстави та предмет позову.

Колегія суддів вважає також правомірним посилання суду першої інстанції на те, що вимога про зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії є способом захисту порушеного права, передумовою для задоволення якої є встановлення судом протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Проте, як вже зазначалось та вбачається зі змісту позовної заяви, вимог щодо визнання протиправними дій, рішень чи бездіяльності ПФУ позивачем в межах даного позову заявлено не було.

Таким чином, колегія суддів зауважує, що в даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту його прав, свобод та інтересів, які він вважає порушеними суб'єктом владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання ПФУ доручити Лівобережному ОУПФУ в м. Києві: перерахувати коефіцієнт його стажу, включивши до нього час вимушеного прогулу з 04.11.2000 по 31.12.2002; перерахувати коефіцієнт його заробітної плати, включивши до розрахунку отриману середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, а також без обмеження заробітної плати за період з 01.07.1994 по 30.06.1999; перерахувати розмір пенсії відповідно до нових індивідуальних коефіцієнтів; визначити суму недоплаченої пенсії та відшкодувати її позивачу.

З огляду на зазначене та враховуючи, що вказані вище вимоги позивача задоволенню не підлягають, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про встановлення контролю за виконанням позову до ПФУ.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що законодавство України не містить правових приписів, які б покладали такий обов'язок на відповідача.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачений приписами Кодексу адміністративного судочинства, відповідно до змісту яких суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, вказані норми спеціального законодавства виключають необхідність зобов'язання інших органів державної влади встановлювати контроль за виконанням рішень суду в адміністративних справах щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги позивача про зобов'язання Мінсоцполітики встановити контроль за виконанням позову Гаврика Ю.Р. до ПФУ.

Щодо вимог позивача про зобов'язання Міністра КМ України Саєнка О.С. притягнути заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян, завідуючого сектором прийому громадян Секретаріату КМ України ОСОБА_7 до дисциплінарної відповідальності за грубе порушення чинного законодавства України про розгляд звернень громадян, колегія суддів зазначає про таке.

Спірні правовідносини виникли у сфері звернень громадян і пов'язані з розглядом заяв і скарг позивача, з результатом вирішення яких він не погоджується, а також щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності особи, яка здійснювала розгляд його звернень.

Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобо-в'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон № 393/96) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Як визначено у ст. 3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відно-син та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, орга-нізацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місце-вого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Згідно ст. 5 Закону № 393/96 звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (ч. 1). У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги (ч. 7).

Частиною 3 ст. 7 Закону № 393/96 передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Згідно з ч. 4 ст. 7 цього Закону забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Статтею 15 Закону № 393/96 визначено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань) (ч. 1). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки (ч. 3). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення (ч. 4).

Статтею 16 Закону №393/96 визначено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду (ч. 1).

Частиною 5 цієї статті передбачено, що до скарги додаються наявні у громадянина рішення або копії рішень, які приймалися за його зверненням раніше, а також інші документи, необхідні для розгляду скарги, які після її розгляду повертаються громадянину.

Статтею 18 Закону № 393/96 передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

знайомитися з матеріалами перевірки;

подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Відповідно до ст. 47 Закону України від 27.02.2014 №794-VII "Про Кабінет Міністрів України",організаційне, експертно-аналітичне, правове, інформаційне та матеріально-технічне забезпечення діяльності КМ України здійснює Секретаріат КМ України.

Згідно з приписами п. 1 Положення про Секретаріат Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМ України від 01.08.2009 №8 50, Секретаріат КМ України є постійно діючим органом, що забезпечує діяльність КМ України.

Згідно з пп. 33 п. 17 цього Положення структурні підрозділи Секретаріату КМ України відповідно основних завдань, визначених положеннями про них, та з питань, що належать до їх компетенції, організовують та здійснюють в установленому порядку розгляд звернень громадян, адресованих КМ України, Прем'єр-міністру України, Першому віце-прем'єр-міністру України, віце-прем'єр-міністрам України, Міністру КМ України та міністру, який не очолює міністерство.

У структурі Секретаріату КМ України є Управління з питань роботи із зверненнями громадян.

Як встановлено скдом, в обґрунтування незаконності дій заступника начальника Управління з питань роботи із зверненнями громадян, завідуючого сектору прийому громадян Секретаріату КМ України ОСОБА_7 позивач посилається на порушення вимог вищенаведеної норми ч. 4 ст. 7 Закону № 393/96 внаслідок направлення скарги позивача від 29.03.2017 на Мінсоцполітики для її розгляду до того ж Мінсоцполітики, а також не забезпечення об'єктивного розгляду скарги позивача від 06.06.2017 відповідно до вимог ст.ст. 16, 18 Закону № 393/96.

З урахуванням викладених норм законодавства колегія суддів критично оцінює вказані доводи апелянта, оскільки скарга позивача від 29.03.2017 стосується бездіяльності Мінсоцполітики, яка полягає у не розгляді попереднього звернення позивача і не здійсненні нагляду за дотриманням закону тобто бездіяльності. При цьому, колегія суддів погоджується із доводами відповідачів та суду, що за змістом ч. 4 ст. 7 Закону № 393/96 забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Проте, як встановлено судом у даній скарзі позивачем оскаржується бездіяльність, а не дії та не лише Мінсоцполітики, а ще й Пенсійного фонду України.

Доводи позивача щодо незаконного повернення ОСОБА_7 скарги від 29.03.2017 з додатками є також безпідставними, оскільки вчинення таких дій прямо передбачено у ч. 5 ст. 16 Закону № 393/96.

У ході розгляду даної справи, судом апеляційної інстанції також не встановлено порушення ОСОБА_7 вимог ст.ст. 16, 18 Закону № 393/96 при розгляді звернень позивача.

При цьому, суд враховує, що була забезпечена участь позивача при розгляді 29.06.2017 його скарги від 06.06.2017 і заяви від 20.06.2017, були розглянуті доводи позивача і повідомлені йому мотиви направлення скарги від 29.03.2017 до Мінсоцполітики та мотиви, з яких його скарга від 06.06.2018 визнана необґрунтованою, запропоновано отримати письмову відповідь, а після відмови позивача в отриманні відповіді - направлено позивачу письмову відповідь.

Разом з цим, судом встановлено, що позивачем не наведено обставин прийняття цим відповідачем рішень, вчинення дій чи допущення бездіяльності, які б порушували права, інтереси чи свободи позивача, що є передумовою для зобов'язання його вчинити певні дії.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що зазначені вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Тобто, ці норми одночасно покладають обов'язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Проте, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов'язку доказування протилежного.

Водночас, позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про обґрунтованість його позовних вимог.

У той час як відповідачем 2 було надано суду достатню кількість доказів на підтвердження правомірності дій суб'єктів владних повноважень щодо розгляду скарг позивача, які є підставами даного позову.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що відповідні обставини були досліджені судом першої інстанції та їм було надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав для вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що залучення третьої особи до участі у справі є правом суду та виключно за наявності підстав вважати, що рішенння у справі може вплинути на законні права та інтереси цих осіб. Таким чином, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції вимог зхаконодавства щодо участі у справі третьої особи, жодним чином не впливає на вирішення даного спору по суті та правомірності цього рішення.

Доводи апелянта про упередженність судді під час розгляду даної справи також не приймається колегією суддів до уваги, оскільки в разі наявності відповідного сумніву, позивач мав право заявити відвід. Водночас, оскільки позивачем відводу судді під час розгляду справи заявлено не було, такі доводи апелянта є безпідставними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.243-245, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 липня 2018 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий судя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 07 лютого 2019 року