Справа № 160/461/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року Справа № 160/461/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Томаківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області
про визнання протиправною та скасування постанови, -
18.01.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст.ст. 160, 161 КАС України та встановлено позивачу строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 18.01.2019 року позивач усунула недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
30.01.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
04.02.2019 року на електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого зазначено, що оскільки позивач сплатила заборгованість після відкриття виконавчого провадження, а тому позивач повинна сплачувати виконавчий збір, таким чином, оскаржувана постанова є правомірною, та такою, що винесено відповідно до вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим, підстави для її скасування відсутні.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, 02.05.2018 року державним виконавцем Томаківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області ОСОБА_2 було відкрито виконавче провадження ВП№56301998 з виконання виконавчого напису №704 виданого 23.03.2018 року приватним нотаріусом про стягнення боргу на користь ПАТ «Ідея Банк» в розмірі 125511,84 грн.
Стягувач ПАТ «Ідея банк» листом повідомив Томаківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що боржником ОСОБА_1Г, борг згідно кредитного договору сплачено у повному обсязі та просив закінчити виконавче провадження ВП №56301988, у звязку із фактичним повним виконанням.
03.01.2019 року постановою про закінчення виконавчого провадження ВП №56301998, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №704 виданого 23.03.2018 року Приватним нотаріусом про стягнення боргу на користь ПАТ «Ідея Банк» в розмірі 125511,84 грн. було закінчено на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Позивач не погоджується із вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору та вважає її такою, що суперечить вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є:
1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами;
2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника;
3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні;
4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем;
5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до приписів частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
Зі змісту зазначеної правової норми вбачається, що виконавчий збір є платежем, який сплачується боржником за примусове виконання виконавчого документа, яке полягає у сукупності наступних необхідних дій: безпосередньому вчиненні державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, а також фактичному та самостійному стягненні або поверненні ним заборгованості з боржника на користь стягувача.
Отже, за своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання, якщо такі заходи призвели до виконання рішення. Відтак, як зазначалось вище, умовою стягнення органами ДВС виконавчого збору є фактично стягнуті або повернуті державним виконавцем в примусовому порядку з боржника суми, а у разі виконання судового рішення протягом усього періоду виконавчого провадження іншим способом, ніж примусове стягнення, виконавчий збір не повинен стягуватись.
Таким чином, укладення мирової угоди або будь - яке інше самостійне погодження боржником і стягувачем умов взаємних розрахунків у добровільному порядку без участі органу чи посадової особи ДВС, не може вважатись заходом примусового виконання рішення, за допомогою якого державним виконавцем здійснюється стягнення або повернення заборгованості. Зазначене є лише способом добровільного врегулювання сторонами виконавчого провадження питань щодо умов фактичного виконання виконавчого документу.
Зважаючи на це, суд дійшов висновку, що у цьому випадку не мало місце безпосереднє виконання виконавчого документу державним виконавцем, яке могло полягати у фактичному стягненні або поверненні заборгованості з позивача на користь стягувача, оскільки кошти з боржника на користь кредитора в примусовому порядку державним виконавцем стягнуті або повернені не були.
Зазначена правова позиція висловлюється у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19 вересня 2018 року у справі №804/8289/16.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного суду.
Судом враховується даний висновок, який збігається з оцінкою обставин справи та доказів судом.
Суд також враховує, що як встановлено з матеріалів справи, домовленість між стягувачем і боржником про добровільне виконання зобов'язань сторін була досягнута саме з ініціативи стягувача і боржника, а не державного виконавця, оскільки позивачем було сплачено борг у повному обсязі.
Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують те, що державним виконавцем були вжиті будь-які інші заходи або спеціальні зусилля, які сприяли досягненню вищезазначеного компромісу між сторонами виконавчого провадження. На думку суду, дії, які вчинялись державним виконавцем, належать до таких, які в обов'язковому порядку та завжди вчиняються державним виконавцем в силу своїх посадових обов'язків згідно з вимогами законодавства.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження зі стягнення з позивача виконавчого збору безпідставною.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 768,40 грн. підлягає стягненню.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Томаківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295,297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_4