Справа № 813/18/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/536/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом Комунального підприємства «Червоноградводоканал» до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року (суддя першої інстанції Коморний О.І., м. Львів, повний текст складено 16.07.2018),

В С Т А Н О В И В :

Комунальне підприємство «Червоноградводоканал» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області № від 03.10.2017 про нарахування штрафу в сумі 125509,27 грн та № від 03.10.2017 про нарахування штрафу в сумі 145455,53 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач зробив неправомірні висновки про несвоєчасну сплату узгоджених сум податкових зобов'язань з податку на додану вартість. Також позивач зазначав, що відповідач протиправно включив до сум податкового боргу неіснуючі податкові зобов'язання, неправильно визначено строки сплати податкових зобов'язань.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду 6 липня 2018 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області № від 03.10.2017 про нарахування штрафу в сумі 125509,27 грн та № від 03.10.2017 про нарахування штрафу в сумі 145455,53 грн.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління Державної фіскальної служби України у Львівській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило скасувати рішення й постановити нове - про відмову у задоволенні позову. В апеляційній скарзі, зокрема, апелянт зазначив, що суд не дав належної оцінки тому факту, що сплачені позивачем кошти направлялися податковим органом на погашення вже існуючого податкового боргу, як це прямо передбачено Податковим кодексом України. Також, на думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про неправомірність висновків податкового органу щодо прострочення позивачем сплати податкових зобов'язань, щодо яких судом було прийнято рішення про розстрочення. Так, строк сплати податкових зобов'язань визначений Податковим кодексом України і в разі недотримання строку передбачено застосування фінансових санкцій.

У судовому засіданні представник апелянта Гавриляк Р.А. підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній викладені.

Позивач заперечив щодо задоволення апеляційної скарги. Вважає оскаржуване судове рішення законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

У судовому засіданні представники позивача Гавришко А.М., Савка Г.Г. пояснили, що відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів належними доказами правомірності прийнятих рішень. Зокрема, зазначили, що позивачем було безпідставно визначено строк сплати податку на додану вартість, днем, що припадав на вихідний. Також вказали, що відповідач безпідставно встановив несплату податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення-рішення № від 6 грудня 2016 року, яке було скасовано рішенням Державної фіскальної служби України від 10 лютого 2017 року. Підприємство своєчасно у відповідності до затверджених судами графіків розрахунків сплачувало податкові зобов'язання.

Суд заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Червоноградводоканал» зареєстроване Виконавчим комітетом Червоноградської міської ради 27.03.1996, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с. 19).

Позивач перебуває на обліку в Червоноградській ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області і є платником податку на додану вартість.

Головним управлінням ДФС у Львівській області було проведено камеральну перевірку дотримання вимог ст. 57 Податкового кодексу України КП «Червоноградводоканал», за результатами якої складено акт № 154/13-01-12-71 від 15.09.2017, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог ст. 57 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгодженої суми податкового зобов'язання за платежем - податок на додану вартість (а.с. 21-24).

3 жовтня 2017 року на підставі висновків, викладених в акті перевірки, Головне управління ДФС у Львівській області прийняло податкові повідомлення-рішення:

- № про нарахування підприємству штрафу у розмірі 125509,27 грн за затримку на 519, 488, 478, 457, 394, 366, 364, 358, 346, 335, 301, 301, 57, 42, 41, 39, 31 календарних днів сплати грошового зобов'язання в розмірі 627546,35 грн (а.с. 29);

- № про нарахування підприємству штрафу у розмірі 145455,53 грн за затримку на 30, 29, 28, 27, 27, 27, 27, 23, 22, 22, 22, 21, 21, 21 календарних днів сплати грошового зобов'язання в розмірі 1454555,30 грн (а.с. 30).

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції про незаконність висновків податкового органу щодо порушення позивачем строків сплати податкових зобов'язань з таких підстав.

Відповідно до п. 1.1 Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно п.п. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового Кодексу України платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до п. 31.1 ст. 31 Кодексу строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов'язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.

Пунктами 37.1 та 37.2 статті 37 Кодексу передбачено, що підстави для виникнення, зміни і припинення податкового обов'язку, порядок і умови його виконання встановлюються цим Кодексом або законами з питань митної справи. Податковий обов'язок виникає у платника податку з моменту настання обставин, з якими цей Кодекс та закони з питань митної справи пов'язує сплату ним податку.

Відповідно до п. 38.1 ст. 38 Кодексу виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Згідно з п. 54.1 ст. 54 Кодексу платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою.

Строки сплати податкових зобов'язань визначені статтею 57 Кодексу, згідно якої платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 57.3 ст. 57 Кодексу у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у пп. 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Як вбачається з доводів позивача, останній стверджує, що своєчасно сплачував податкові зобов'язання і підтверджує такі свої доводи копіями платіжних доручень про сплату податку.

Однак, як вбачається з інтегрованої картки платника податків КП «Червоноградводоканал» зі сплати податку на додану вартість, станом на 31 грудня 2015 року за вказаним платником рахувалася недоїмка по сплаті податку на додану вартість в сумі 328083 грн і така систематично збільшувалася у зв'язку з несплатою підприємством узгоджених поточних зобов'язань з податку на додану вартість, зокрема, за самостійно поданими підприємством у 2016, 2017, 2018 роках податковими деклараціями.

Задовольнивши адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення Податкового кодексу України не надають контролюючому органу застосовувати передбачений статтею 126 цього Кодексу штраф при виконанні п. 87.9 ст. 89 ПК України в разі зарахування коштів, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків.

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим таке тлумачення Податкового кодексу України в зв'язку з наступним.

Пунктом 87.9 ст. 87 Кодексу визначено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов'язання перед погашенням податкового боргу забороняється, крім випадків спрямування цих коштів на виплату заробітної плати та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Отже, цією нормою прямо встановлено обов'язок фіскального органу спрямовувати кошти на погашення податкового боргу.

Відповідно до п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу, при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Аналіз наведеної норми доводить, що об'єктом застосування штрафу є погашена сума податкового боргу, спосіб такого погашення значення не має (є це самостійна сплата чи примусове стягнення).

Погашення податкового боргу за положеннями підпункту 14.1.152 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України - це зменшення абсолютного значення суми такого боргу, підтверджене відповідним документом.

Відповідальність у вигляді штрафу не поставлена в залежність від способу та порядку погашення податкового боргу (добровільного чи примусового, в повній сумі або частинами).

З огляду на це, незалежно від того, в який спосіб було погашено податковий борг підприємства, із застосуванням приписів пункту 87.9 статті 87 Податкового кодексу України: шляхом зарахування коштів сплачених боржником, в рахунок погашення податкового боргу, чи в інший спосіб, чинне законодавство не звільняє платника податків від відповідальності за затримку сплати узгодженого грошового зобов'язання.

Будь-яких винятків до випадків застосування контролюючим органом норм пункту 87.9 ст. 87 ПК України, стаття 126 не містить.

Отже, за встановлення у судовому процесі обставин наявності у позивача податкового боргу, на погашення якого були направлені кошти, сплачені позивачем в рахунок поточних податкових зобов'язань, відповідачем було правомірно нараховано штраф за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань на підставі ст. 126 ПК України.

Таку правову позицію щодо застосування положень статей 87 та 126 Податкового Кодексу України викладено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі №808/2290/17.

Суд першої інстанції безпідставно не врахував вказані висновки щодо застосування норм матеріального права при вирішенні публічно-правового спору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, також виходив з того, що рішеннями суду були встановлені нові строки для сплати позивачем податкових зобов'язань, що у свою чергу виключає можливість нарахування штрафних санкцій та пені відповідно до статей 126 та 129 Податкового кодексу України, з урахуванням своєчасного виконання позивачем рішення судів про розстрочення сплати такого податкового боргу.

Такі висновки суд апеляційної інстанції вважає неправомірними з таких підстав.

Згідно оскаржуваного рішення, суд зазначив, що у розрахунку штрафних санкцій до акту камеральної перевірки № 154/13-01-12-71 від 15.09.2017 відсутні граничні терміни погашення розстрочених грошових зобов'язань відповідно до ухвал Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 по справі № 813/1423/16 та від 06.12.2016 по справі №813/3119/16 та графіків погашення розстрочених на підставі ухвал суду сум заборгованості з ПДВ.

Так, згідно ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 №813/1423/16 розстрочено виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 11.08.2016 у справі №813/1423/16 за позовом управління Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області до Комунального підприємства «Червоноградводоканал» про стягнення податкового боргу з рахунків у банках в розмірі 499807 грн терміном на 1 рік шляхом сплати коштів в наступному розмірі: з серпня 2016 року по липень 2017 року - 41650,58 грн щомісячно та у серпні 2017 року 41650,52 грн. Згідно ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2016 № 813/3119/16 розстрочено виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 03.11.2016 у справі № 813/3119/16 за позовом Червоноградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області до Комунального підприємства «Червоноградводоканал» про стягнення податкового боргу з рахунків у банках в розмірі 1513756 грн 52 коп. терміном на 3 (три) роки шляхом сплати коштів в наступному розмірі: з грудня 2016 року по жовтень 2019 року - 42048 грн 79 коп. щомісячно та у листопаді 2019 року - 42048 грн 87 коп.

Однак, висновки щодо безпідставного неврахування податковим органом встановлених судами нових строків сплати зобов'язань є неправомірними з огляду на таке.

Відповідно до приписів п. 32.1 ст. 32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку та збору здійснюється шляхом перенесення встановленого податковим законодавством строку сплати податку та збору або його частини на більш пізній строк.

Згідно п. 32.2 ст. 32 Податкового кодексу України зміна строку сплати податку здійснюється у формі: відстрочки; розстрочки.

Зміна строку сплати податку не скасовує діючого і не створює нового податкового обов'язку (п. 32.3 ст. 32 Податкового кодексу України).

Частиною 1 статі 263 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції до 15.12.2017), якою визначено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення.

Аналізуючи положення ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку із нормами, які гарантують право на судовий захист і передбачають форми й способи його реалізації (статті 105 та 162 Кодексу), суд приходить до висновку, що в контексті спірних правовідносин процедура виконання судового рішення, на підставі якого з платника податків стягуються кошти, є самостійною процедурою, яка регулюється окремими нормами Податкового кодексу України (порядок стягнення податкового боргу платників податків регулюється статтями 95 - 99 Податкового кодексу України).

Зі змісту наведених законодавчих норм можна зробити висновок, що відстрочення застосовується як у процедурі примусового стягнення податкового боргу, так і під час добровільного погашення платником грошових зобов'язань. А відтак, відстрочення є лише законодавчо передбаченою формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу; відстрочення не можна розцінювати як окремий спосіб погашення податкового боргу, що виключає можливість застосування інших заходів з примусового стягнення податкового боргу; використання інституту розстрочення не виключається і на стадії виконання судового рішення про примусове стягнення податкового боргу.

Суд звертає увагу, що розстрочення є лише формою розрахунків платника з бюджетом шляхом зміни строків платежу, яка може застосовуватись в тому числі і у процедурі примусового стягнення податкового боргу. Рішення суду про розстрочення сплати податкового боргу є лише процесуальним рішенням, що визначає спосіб виконання судового рішення про стягнення податкового боргу.

Постановлення такого рішення не змінює статус такої заборгованості - податковий борг - несплачена сума узгодженого (самостійно задекларованого) грошового зобов'язання, та не спростовує того факту, що боржник вчинив податкове правопорушення у вигляді несплати такого і таке правопорушення триває до часу погашення боргу в добровільному чи примусовому порядку.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів зазначає, що судове рішення про стягнення податкового боргу, яким встановлено порядок його виконання шляхом розстрочення сплати боргу, не звільняє платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій.

При цьому, розстрочення виконання судового рішення про стягнення податкового боргу приймалось судом за заявою платника податків, який усвідомлював, що ним було допущено податкове правопорушення у вигляді несвоєчасної сплати самостійно узгоджених податкових зобов'язань. Тобто позивач був обізнаний, що несплата податкових зобов'язань заподіює шкоду суспільним інтересам у вигляді несвоєчасного надходження до Бюджету узгоджених сум податкових зобов'язань, і така шкода є наслідком протиправної бездіяльності саме позивача, а отже втручання держави шляхом нарахування штрафних санкцій та пені на такі суми податкового боргу є правомірним та передбачуваним для позивача, з огляду на встановлену відповідальність за несвоєчасне перерахування податкових зобов'язань, та не є надмірним з огляду на визначеність розміру такої відповідальності та правовідносин що склались.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що прийняття судових рішень, якими визначено згідно процесуального закону порядок виконання судових рішень щодо стягнення податкового боргу, жодним чином не впливає на звільнення платника податків від відповідальності у вигляді штрафних санкцій, нарахування яких передбачено статею 126 Податкового кодексу України, за несвоєчасну сплату сум грошових зобов'язань, а отже нарахування штрафних санкцій є правомірним.

Така правова позиція висловлювалася Верховним Судом неодноразово, зокрема у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 812/8730/13а.

Враховуючи викладене, доводи апелянта в цій частині є такими, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставного нарахування штрафних санкцій в розмірі 20 % за несвоєчасну сплату податкового зобов'язання згідно податкового повідомлення-рішення № 5181402 від 26 січня 2017 року.

Так, рішенням Державної фіскальної служби України №2621/6/99-99-11-01-25 від 10 лютого 2017 року було задоволено скаргу КП «Червоноградводоканал» та скасовано вищевказане податкове повідомлення-рішення (т. 1 а.с. 40-48), отже відповідач безпідставно спрямував кошти, сплачені позивачем на оплату неіснуючого податкового зобов'язання і застосував фінансові санкції в сумі 637 гривень.

Оскільки внаслідок таких дій відповідача кошти підприємства були неправомірно спрямовані на погашення неіснуючого зобов'язання, що призвело до виникнення іншої заборгованості і ланцюгово потягло безпідставне нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату інших зобов'язань, неможливо виокремити судом суму штрафних санкцій, що неправомірно нараховані.

Тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 3 жовтня 2017 року є протиправним і його необхідно скасувати в повному обсязі.

При цьому, доводи представника позивача про безпідставне нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податкових зобов'язань за період з 31 грудня 2016 року суд відхиляє, оскільки згідно розрахунку до акту перевірки від 15 вересня 2017 року (т. 1 а.с. 23-24) обов'язок сплати податку у позивача виник на підставі податкових декларацій №, №, №, поданих 19 грудня 2016 року і становив 10 календарних днів - до 30 грудня 2016 року, що припадав на робочий день і саме з цього дня було нараховано штрафні санкції. Отже, доводи представника позивача про визначення строків сплати зобов'язань вихідним днем не відповідають дійсності.

Слід зазначити, що окремі недоліки при складанні розрахунку штрафних санкцій, що не змінюють суті прийнятого рішення, не свідчать про протиправність податкового повідомлення-рішення.

Крім того, суд відхиляє доводи представника позивача щодо неврахування податковим органом переплати з податку на додану вартість, оскільки, як вбачається з інтегрованої картки платника податків КП «Червоноградводоканал», така станом на момент виникнення та існування у позивача обов'язку сплати податкових зобов'язань була відсутня (т. 1 а.с. 101-145).

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем при винесенні податкового повідомлення-рішення № від 3 жовтня 2017 року порушень не допущено, а тому підстав для визнання його протиправним та скасування немає.

На підставі вищевикладеного, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 6 липня 2018 року про повне задоволення позовних вимог слід скасувати та прийняти нове - про часткове задоволення позову та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у Львівській області № від 3 жовтня 2017 року, а в частині визнання протиправним та скасування податкового повдіомлення-рішення № від 3 жовтня 2017 року - відмовити.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року у справі № 813/18/18 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Комунального підприємства «Червоноградводоканал» задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 03 жовтня 2017 року.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Макарик
І. В. Глушко
Повний текст складено 08 лютого 2019 року.