Справа № 826/671/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/671/18 Головуючий у 1 інстанції: Шейко Т.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним акту перевірки та наказу, скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо призначення та проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5;

- визнати протиправним наказ від 03 липня 2017 року № 5908 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1)»;

- визнати протиправними та такими, що не відповідають діючому законодавству дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо складання акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року №1041/26-15-13-11/НОМЕР_1 від 09 серпня 2017 року»;

- визнати нечинним та скасувати акт «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року №1041/26-15-13-11/НОМЕР_1 від 09 серпня 2017 року»;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві № від 05 вересня 2017 року і вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про сплату боргу (недоїмки) №Ф-41 від 05 вересня 2017 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, здійснені порушення вимог процесуального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким вимоги адміністративного позову задовольнити повністю. Зокрема, апелянт зазначає, що перевірка податкової звітності позивача за 2017 рік не була включена відповідачем до плану річних заходів, відповідно її призначення і проведення відбулось всупереч порядку проведення таких перевірок, що визначений п. 77.1 ст. 77 Податкового кодексу України. Також апелянт вказує, що під час проведення перевірки посадовими особами відповідача не пред'явлено службові посвідчення. Скаржник вважає, що вказані вище обставини свідчать про протиправність проведеної перевірки, що виключає можливість прийняття податкових повідомлень-рішень або свідчить про необхідність їх скасування у зв'язку з відсутністю правових підстав для їх прийняття. Крім того, скаржник зазначає, що доводи податкового органу стосовно не підтвердження у власній господарській діяльності використання позивачем автомобіля MAZDA 5, який належить його дружині та придбання бензину пов'язаного з використанням автомобіля, не відповідають обставинам справи.

09 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 28 січня 2003 року, здійснює діяльність у сфері вантажного автомобільного транспорту, є платником податку на доходи фізичних осіб на загальних підставах, а також є платником податку на додану вартість.

В період з 13 липня 2017 року по 02 серпня 2017 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку діяльності позивача за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, за результатами якої складено акт «Про результати планової виїзної перевірки ОСОБА_5 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року» №1041/26-15-13-11/НОМЕР_1 від 09 серпня 2017 року, що отриманий позивачем 15 серпня 2017 року.

Не погоджуючись з законністю призначення, процедурою проведення, результатами і висновками перевірки, 19 серпня 2017 року ОСОБА_5 подав до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві заперечення на акт перевірки.

Відповідно до листа Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 31 серпня 2017 року № 12212/26-15-13-11-11, податковим органом вказані заперечення не прийнято до уваги та не враховано.

На підставі акту перевірки та висновку про результати розгляду заперечень № 30/26-26-15-13-11-11 від 31 серпня 2017 року, Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві винесено податкові повідомлення рішення від 05 вересня 2017 року:

- № , яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість на 67784 грн 00 коп.;

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за податком на додану вартість на 123306 грн 00 коп.;

- №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за податком з доходів фізичних осіб на 117005 грн. 56 коп.;

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за військовим збором на 9303 грн 34 коп.;

Також, відповідачем було прийнято: рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 05 вересня 2017 року та вимогу про сплату боргу №Ф-41 від 05 вересня 2017 року, за якими донараховано єдиного внеску на 120248 грн 06 коп. та штрафу у розмірі 15145 грн 76 коп.

В свою чергу, позивач подав скарги до Державної фіскальної служби України:

- №1/28 від 28 вересня 2017 року на дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві;

- №2/28 від 28 вересня 2017 року на податкові повідомлення-рішення № , № , № , № , № , № , № , № від 05 вересня 2017 року;

- №3/28 від 28 вересня 2017 року на рішення № від 05 вересня 2017 року і вимогу про сплату боргу №-41 від 05 вересня 2017 року.

Рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги № 16423/К/99-99-11-02-01-04 від 08 грудня 2017 року скаргу позивача залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - без змін.

Вважаючи дії та рішення відповідача необґрунтованими, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пп. 20.1.4, 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов'язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 73.3 ст. 73 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб'єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Приписи п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України передбачають, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Отже, зі змісту наведеної статті вбачається, що документальна перевірка може бути плановою або позаплановою, а також виїзною чи невиїзною.

Згідно пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Не може бути предметом планової документальної перевірки питання дотримання платником податків принципу «витягнутої руки».

Відповідно до п. 77.1. ст. 77 Податкового кодексу України, документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок.

План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

В силу п. 77.2. ст. 72 Податкового кодексу України, до плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Періодичність проведення документальних планових перевірок платників податків визначається залежно від ступеня ризику в діяльності таких платників податків, який поділяється на високий, середній та незначний. Платники податків з незначним ступенем ризику включаються до плану-графіка не частіше, ніж раз на три календарних роки, середнім - не частіше ніж раз на два календарних роки, високим - не частіше одного разу на календарний рік.

Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

З матеріалів справи вбачається, що позивача включено до плану-графіку проведення документальних перевірок суб'єктів господарювання на ІІІ квартал 2017 року.

Згідно п. 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України, про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Згідно п. 77.6 ст. 77 Податкового кодексу України, допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із ст. 81 цього Кодексу.

Нормами п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з плану-графіку проведення документальних перевірок платників податків на ІІІ квартал 2017 року, 03 липня 2017 року виконуючим обов'язки начальника Головного управління ДФС у м. Києві видано наказ № 5908 про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року тривалістю 10 робочих днів з 13 липня 2017 року по дату завершення перевірки.

Повідомлення про проведення перевірки від 03 липня 2017 року № 1648/К/26-15-13-08-23 разом з наказом про проведення документальної планової перевірки від 03 липня 2017 року № 5908 надіслано позивачу 03 липня 2017 року та вручено йому 06 липня 2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (2 том а.с. 189).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі оскаржуваного позивачем наказу від 03 липня 2017 року № 5908 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5.», проведено документальну планову виїзну перевірку позивача, за результатом якої складено акт від 09 серпня 2017 року № 1041/26-15-13-11/НОМЕР_1.

Наведене свідчить про те, що допуск до перевірки фактично відбувся, що не спростовано позивачем.

Між тим, колегія суддів зазначає, що платник податку, який вважає порушеним порядок та підстави призначення податкової перевірки, зокрема, виїзної, щодо нього, має захищати свої права шляхом недопуску посадових осіб контролюючого органу до такої перевірки. Якщо ж допуск до податкової перевірки відбувся, в подальшому предметом розгляду в суді має бути лише суть виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відтак, з огляду на наведене, позови платників податків, спрямовані на оскарження рішень (у тому числі наказів про призначення перевірки), дій або бездіяльності контролюючих органів щодо призначення та/або проведення перевірок можуть бути задоволені лише в тому разі, якщо до моменту ухвалення судового рішення не відбулося допуску посадових осіб контролюючого органу до спірної перевірки. В іншому разі в задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав платників податків, оскільки після проведення перевірки права платника податків порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 804/1113/16, від 30 листопада 2018 року у справі № 808/1641/15 від 24 січня 2019 року у справі № 826/13963/16.

Таким чином, оскільки допуск до проведення документальної позапланової виїзної перевірки ОСОБА_5 відбувся, а Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві фактично реалізовано свою компетенцію на проведення такої перевірки та оформлення її результатів, то дії контролюючого органу щодо призначення та проведення даної перевірки, прийняття наказу та сам наказ, не є таким, що порушують права позивача, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Стосовно доводів апелянта про порушення відповідачем абз. 2 п. 77.1. ст. 77 Податкового кодексу України, відповідно до якого, план-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Станом на момент призначення документальної планової виїзної перевірки позивача і винесення спірного наказу відповідач обґрунтовано керувався планом-графіком документальних планових перевірок на ІІІ квартал 2017 року, який є обов'язковим для виконання територіальними органами ДФС й не підлягав оприлюдненню в порядку, визначеному абз. 2 п. 77.1. ст. 77 ПК України (в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 21 грудня 2016 року № 1797-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», далі - Закон №1797-VIII) та абзацом другим пункту першого розділу І Порядку формування плану-графіка проведення документальних планових перевірок платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 02 червня 2015 року № 524 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04 серпня 2016 року № 723), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 24 червня 2015 року за № 751/27196, в редакції наказу Міністерства фінансів України від 27 лютого 2017 № 294 (далі - Порядок № 524), оскільки вказані законодавчі приписи можуть бути застосовані податковими органами при складанні річного плану-графіку, починаючи з 2018 року.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 17 січня 2019 року у справі № 804/5492/17.

Згідно з абз. 2 п. 77.6 Податкового кодексу України, право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки.

Відповідно до п. 77.6 Податкового кодексу України, допуск посадових осіб контролюючих органів до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із ст. 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому ст. 79 цього Кодексу.

Відповідно до п. 81.1. ст. 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

-направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

-копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред'явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред'явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

З матеріалів справи вбачається, що направлення на перевірку від 13 липня 2017 року № 908/26-15-13-11 разом з наказом від 03 липня 2017 року № 5908 вручено позивачу 17 липня 2017 року об 14 год 32 хв.

Також, матеріали справи містять інформацію про те, що копію наказу про продовження строку проведення документальної планової виїзної перевірки від 26 липня 2017 року № 7010 вручено довіреній особі позивача.

Вказані обставини свідчать про дотримання податковим органом порядку проведення документальної виїзної планової перевірки.

В свою чергу, доводи апелянта про ненадання перевіряючими особами під час здійснення перевірки службових посвідчень, не підтверджено документально та спростовуються матеріалами справи, оскільки, як вже було зазначено раніше, позивач допустив вказаних осіб до здійснення перевірки, що підтверджується відповідним актом.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в частині: визнання протиправними дій Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо призначення та проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та визнання протиправним наказу від 03 липня 2017 року № 5908 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (рнокпп НОМЕР_1)».

З приводу позовних вимог про: визнання протиправними та такими, що не відповідають діючому законодавству дій Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві щодо складання акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року №1041/26-15-13-11/НОМЕР_1 від 09 серпня 2017 року»; та визнання нечинним та скасування акту «Про результати документальної планової виїзної перевірки ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки НОМЕР_1) щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року №1041/26-15-13-11/НОМЕР_1 від 09 серпня 2017 року», колегія суддів зазначає.

Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов'язковим документом, на підставі якого контролюючим органом може бути прийняте податкове повідомлення-рішення.

Контролюючий орган не позбавлений права фіксувати в акті перевірки обставини та викладати власні висновки щодо таких обставин та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень, складених на підставі такого акту, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податків порушень.

Враховуючи викладене, дії податкового органу щодо складення акту перевірки є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх професійних обов'язків із збирання доказової інформації щодо наявності чи відсутності фактів, які самі по собі не створюють для платника податків жодних правових наслідків у вигляді зміни або припинення його прав і не породжують для нього обов'язкових юридичних наслідків.

Разом з тим, оцінка висновків акту перевірки надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції стосовно того, що дії контролюючого органу щодо складання акту перевірки та акт перевірки не порушують права чи інтереси особи, а відтак, підстави для задоволення таких позовних вимог відсутні.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 17 січня 2018 року у справі № 1570/7146/12.

Стосовно правомірності оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень № , № , № , № , № , № , № , № від 05 вересня 2017 року, необхідно зазначити наступне.

Положеннями ст. 177 Податкового кодексу України регламентується порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Нормами п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В силу п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, з метою оподаткування під господарською діяльністю розуміється діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Разом з тим, у відповідності до положень п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, до витрат операційної діяльності належать витрати, які визначаються згідно з п. 138.4, 138.6 - 138.9, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п. 138.11 цієї статті.

В силу п. 138.4 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Так, п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Водночас склад загальновиробничих витрат деталізовано у пп. 138.8.5 п. 138 ст. 138 Податкового кодексу України, у якому зазначено, що до складу таких витрат включаються, окрім іншого: амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення; витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення тощо.

Крім того, пп. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат включаються, окрім іншого: адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством: а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати; б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); г) винагороди за консультаційні, інформаційні, аудиторські та інші послуги, що отримує платник податку для забезпечення господарської діяльності; ґ) витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); д) амортизація нематеріальних активів загальногосподарського використання; е) витрати на врегулювання спорів у судах; є) плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; ж) інші витрати загальногосподарського призначення.

З огляду на зазначені норми, об'єктом оподаткування фізичної особи-підприємця є різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, обчисленими відповідно до норм розділу III цього Кодексу.

В акті перевірки від 09 серпня 2017 року № 1041/26-15-31-11/НОМЕР_1 встановлено та з інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що основним видом економічної діяльності ОСОБА_5 є 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

В даному акті перевірки зазначено, що фізична особа - підприємець ОСОБА_5 безпідставно включив до складу витрати на придбання бензину та газу, ремонт автомобіля MAZDA 5, який належить дружині ОСОБА_5, а також вартість придбаних товарів, зокрема у ТОВ «Метро кеш єнд кері Україна», ТОВ «Епіцентр К», використання яких не пов'язані із здійсненням ним підприємницької діяльності.

Так, спростовуючи доводи відповідача, позивач надав суду подорожні листи службового легкового автомобіля, які, на його думку, підтверджують факт використання автомобіля марки MAZDA 5 в підприємницькій діяльності, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_2, де визначено тип транспортного засобу - «легковий універсал» та заяву ОСОБА_7 від 30 березня 2018 року № 527, якою надано згоду на користування автомобілем MAZDA 5, легковий універсал, що належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про реєстрації транспортного засобу серія НОМЕР_2.

Надаючи правову оцінку доводам позивача стосовно належного документального підтвердження використання придбаного бензину в підприємницькій діяльності та витрат на ремонт вказаного автомобіля, колегія суддів зазначає наступне.

Подорожні листи не можуть слугувати документальним підтвердженням використання придбаного бензину в підприємницькій діяльності, оскільки вони не містять інформації щодо призначення поїздок та адрес маршрутів руху. Крім того, позивачем не надано обґрунтування визначених норм використання бензину. Жодних інших документів, в підтвердження зв'язку зазначених в подорожніх листах поїздок з господарською діяльністю, платником податків надано не було.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що фізична особа - підприємець ОСОБА_5 не підтвердив документально правомірність віднесення до витрат та податкового кредиту операції з придбання бензину та ремонту автомобіля MAZDA 5.

Відповідно до абз. 3 ст. 19 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05 квітня 2001 року № 2344-III, при державній реєстрації, зокрема, вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Згідно пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновки суду першої інстанції про те, що докази надані позивачем не є достатніми, а висновки акту перевірки про порушення позивачем п. 177.2, 177.4 ст. 177, п. 198.6 ст. 198, п. 201.10 ст. 201, пп. 1.2, 1.3 п. 16-1 Підрозділу 10 Податкового кодексу України, заниження податку на доходи фізичних осіб, податку на додану вартість, військового збору та не перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб, податку на додану вартість та військового збору є правомірними.

Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 11.02.2019 року