Справа № 806/70/17
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 806/70/17

Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк Микола Миколайович

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

07 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Матохнюка Д.Б. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Савицької І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року (повний текст якої складено в м. Житомирі) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Бердичівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги та просила суд задовольнити її.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача та просила суд залишити її без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Бердичівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Житомирській області було проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та з питань дотримання вимог Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI "Про збір та облік єдиного соціального внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування" за період з 01.01.2014 р. по 3.12.2015 р. За результатами перевірки складено Акт № 2086/1302/НОМЕР_1 від 24.11.2016 р. (далі- Акт) (т. 1 а.с.9-44)

Перевіркою встановлено порушення позивачем:

- п.177.2, п.177.4.4 п.177.4, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями в періоді з 01.01.2014 року по 31.12.2015 року занижено податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на 394 965,41 грн. в т.ч. за 2015 р. на 394 965,41 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивач направив до контролюючого органу заперечення № 338 від 02.12.2016 (т. 1 а.с. 47-50), за результатами розгляду якого відповідачем прийнято рішення від 09.12.2016 № 12016/10/06-03-1302 (т.1 а.с. 51-55) про залишення висновків акту перевірки від 24.11.2016 № 2086/1302/НОМЕР_1.

На підставі Акту прийнято податкове повідомлення - рішення № від 14 грудня 2016 року (т.1 а.с. 45), яким ФОП ОСОБА_4 збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, що підлягає сплаті до бюджету 592 448, 11 грн. в т.ч. сума грошового зобов'язання за податковими зобов'язаннями - 394 965,41 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 197 482,70 грн.

Згідно пунктів 16.1.2., 16.1.3. статті 16 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платник податків зобов'язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів та подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Відповідно до приписів пункту 176.1. статті 176 ПК України, платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов'язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.

Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику;

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюється статтею 177 ПК України.

Пунктом 177.2. статті 177 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до пункту 177.10. статті 177 ПК України, фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма книги та порядок її ведення затверджено наказом Міністерства доходів і зборів України №481 від 16.09.2013 р. Дані Книги обліку є підставою для заповнення річної декларації про майновий стан і доходи.

Позивачем надано книгу обліку доходів і витрат, в якій відображено, серед інших доходів і витрат, витрати, пов'язані з одержанням доходу у грудні 2015 року в розмірі 1974827,08 грн. (т.1 а.с.228).

Дана сума віднесена платником податків до цих витрат на підставі Акту на списання гранітних виробів від 31 грудня 2015 року (т.1 а.с.56), з якого вбачається, що у серпні-грудні 2015 року позивачем використана певна кількість матеріалів та виробів на облаштування території, добудову цехів №5, №6, №7, реконструкцію будівлі матеріального складу (бруківка термопиляна різного походження та у певній кількості (м2), бордюр пиляний, скульптури, плити накривочні, бут гранітний, брекчія гранітна), а також на облаштування виставочного залу (каміни мармурові, кіот мармуровий, статуетки, мармурове панно, вази гранітні, пам'ятна дошка, колони мармурові).

Отже, суд приходить до висновку, що придбання позивачем бруківки, бордюрів, плит Покоспільського родовища від постачальника "Спецмехбуд 21", блоків гранітних Маславського родовища від постачальника Товариства з обмеженою відповідальністю "Надра інвест" підтверджено податковими накладними, наявними в матеріалах справи та доказами їх оплати. Факт придбання матеріалів з каменю, гранітних блоків підтверджується договорами, видатковими накладними та виписками з банку. Факт придбання мармурових плит, колон, статуеток підтверджується контрактами, інвойсами, платіжними дорученнями та іншими документами, наявними в матеріалах справи. Факт виготовлення скульптур підтверджено Актами переробки сировини. Всі операції з придбання матеріалів здійснені позивачем протягом 2014 - 2015 років.

Основним видом діяльності позивача є різання, оброблення та оздоблення декоративного та будівельного каменю, сума одержаного доходу від цього виду діяльності у 2015 році склала 8509533,84 грн. Вищезазначене підтверджується постановою Верховного Суду від 13.02.2018 по справі № 806/70/17 (К/9901/2081/17).

Щодо дослідження тієї обставини чи є понесені витрати позивачем та віднесені ним до складу валових витрат у межах спірного податкового періоду, пов'язаними із його господарською діяльністю в розумінні пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, за якою здійснюється оподаткування доходів, отриманих фізичною особо-підприємцем від провадження господарської діяльності, суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 177.4.4. пункту 177.4. статті 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що витрати, зокрема, на послуги реклами, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг мають бути безпосередньо пов'язані з отриманням доходу підприємця.

Представник позивача надаючи пояснення в судовому засіданні зазначила, що облаштування території, добудову цехів №5, №6, №7, реконструкцію будівлі матеріального складу та облаштування виставочного залу гранітними виробами з метою реклами гранітних виробів позивача, однак суд не погоджується з вищевказаним твердженням виходячи з наступного.

Згідно абз. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про рекламу", реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару

При цьому, частиною 7 статті 8 Закону України "Про рекламу" передбачено, що розміщення інформації про виробника товару та/або товар у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, а також безпосередньо на самому товарі та/або його упаковці, не вважається рекламою.

Враховуючи той факт, що облаштування території, добудова цехів №5, №6, №7, реконструкція будівлі матеріального складу та облаштування виставочного залу гранітними виробами проводилось у місцях, де цей товар реалізується чи надається споживачеві, у тому числі на елементах обладнання та/або оформлення місць торгівлі, то суд приходить до висновку, що вищевказане не є рекламою.

Також, позивачем не надано доказів, що списані за актом від 31.12.2015 гранітні вироби використовувались для ремонту та експлуатації майна, що використовується в господарській діяльності.

Згідно акту від 31.12.2015 гранітні вироби були використані, крім іншого, на добудову цехів №5, №6, №7, реконструкції будівлі матеріального складу, тобто для виконання будівельних робіт, які виконуються, відповідно до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", після отримання документів, що надають право на виконання цих робіт. Такі документи позивачем надані не були, як вході перевірки податковим органом так і в судових засіданнях.

Щодо маркетингу, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Зокрема, п.п.14.1.108 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі: послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Тобто, маркетинг - це певний вид послуг, який надається платнику податків з метою стимулювання збуту продукції.

Представником позивача до суду апеляційної інстанції було надано на підтвердження понесених витрат на маркетингових послуг, а саме копії наказів про передачу демонстраційних зразків до виставкового залу; копії накладних на переміщення товару; копії податкових накладних на підтвердження факту продажу подібного товару (наказ №27 від 23.07.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 23.07.2015 року, наказ №26 від 02.07.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 02.07.2015 року, наказ №24 від 12.03.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 12.07.2015 року, наказ №28 від 03.08.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 03.08.2015 року, наказ №30 від 23.11.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 23.11.2015 року, наказ №29 від 28.09.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 28.09.2015 року, наказ №25 від 18.06.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 18.06.2015 року, наказ №32 від 25.12.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 25.12.2015 року, наказ №23 від 05.03.2015 року, накладна вимога на відпуск/внутрішнє переміщення/матеріалів від 05.03.2015 року,). Однак, вказані документи не свідчать, що позивачем понесені витрати саме за надання йому маркетингових послуг, а тому судом до уваги не беруться.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а позивача не доведено те, що він поніс витрати за надання йому маркетингових послуг.

Враховуючи викладене, суд вважає що витрати в сумі 1974827,08 грн. не пов'язані з отриманням доходу в господарській діяльності ФОП ОСОБА_4, а тому беручи до уваги порушення позивачем п.п.177.4.4 п.177.4 ст. 177 ПК України, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а податкове повідомлення-рішення від 14.12.2016 № прийнятим у відповідності до норм чинного законодавства.

Щодо посилань позивача в позові на положення підпункту 14.1.27. пункту 14.1. статті 14 ПК України, то вони є безпідставними, оскільки зазначений підпункт виключено з 01.01.2015 року Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 р. № 71-VIII, а встановлене відповідачем завищення платником податків витрат стосується звітного 2015 року.

Судом не досліджувалась наявність або відсутність тих витрат підприємця, які не включаються до їх складу відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, оскільки на момент віднесення спірних витрат та прийняття податкового повідомлення-рішення від 14.12.2016 № вищевказана податкова норма не діяла, так як пункт 177.4 статті 177 доповнено підпунктом 177.4.5 згідно із Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" від 21.12.2016.

Тому, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 12 лютого 2019 року.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Курко О. П. Матохнюк Д.Б.