Справа № 160/8842/18
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 лютого 2019 року Справа № 160/8842/18
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про визнання бездіяльності протиправною, стягнення середнього заробітку, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту патрульної поліції, в якій просить суд: - визнати бездіяльність Департаменту патрульної поліції, яка полягає у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача; - стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача середній заробіток у розмірі 6680,85 грн.; - стягнути з Департаменту патрульної поліції судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.04.2018 року позивачем було прийнято рішення про звільнення за власним бажанням з рядів працівників Департаменту патрульної поліції, про що було написано відповідний рапорт, який було належним чином завізовано у безпосереднього керівництва та передано до відділу документального забезпечення для реєстрації. На підставі вищевказаного рапорту Департаментом патрульної поліції 25.04.2018 року було видано наказ №420 о/с про звільнення з рядів працівників Департаменту з 30.04.2018 року. У зв'язку з тим, що 30.04.2018 року був вихідний день позивач не працював, дотримуючись вимог статті 116 Кодексу законів про працю України, 02.05.2018 року ним було направлено до відповідача вимогу про остаточний розрахунок. Так, 02.05.2018 року ОСОБА_1 отримано трудову книжку та тимчасове посвідчення офіцера запасу, про що було написано відповідну розписку. У зв'язку із чим у розписці позивачем зазначено щодо наявності претензії до Департаменту патрульної поліції через невиплату заробітної плати за квітень місяць. Відповідь на вищевказану вимогу отримано 21.05.2018, без здійснення будь-яких виплат. Не виплата належних позивачу сум була аргументована тим, що відділом бухгалтерського обліку не отримано наказу про звільнення що на думку позивача є не достовірною інформацією, так як наказ про звільнення був виданий ще 25.04.2018, тобто до часу фактичного звільнення. Так, остаточний розрахунок Департамент патрульної поліції здійснив 23.05.2018 року перерахувавши на картковий рахунок позивача заборгованість по заробітній платі за квітень 2018 року. ОСОБА_1 вважає що, Департаментом прострочено виплату усіх належних йому сум на 20 (двадцять) днів. У зв'язку з порушенням відповідачем норм чинного законодавства позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 6 680, 85 грн. Посилаючись на практику Верховного Суду, просить стягнути на його користь компенсацію за таку затримку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Недоліки позовної заяви були своєчасно усунуті, у зв'язку з чим ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
17 січня 2019 від відповідача шляхом електронного зв'язку та 21.01.2019 шляхом поштового зв'язку на адресу суду від Департаменту патрульної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Питання виплати грошового забезпечення поліцейським, в тому числі розрахунок суми такого забезпечення при звільненні, регулюються Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затверджених Наказом МВС України № 260 від 06.04.2016р. На працівників поліції не поширюються положення КЗпП, оскільки їхня діяльність, в тому числі взаємовідносини в сфері проведення розрахунків при звільненні, регулюється нормами спеціального законодавства. Поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. При цьому порядок проходження служби у Національній поліції України, як вже зазначалось, урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність. Відповідач зазначає, що на поліцейських, які проходять службу у Національній поліції України, положення Закону України «Про оплату праці» та іншого загального законодавства в сфері трудових правовідносин, в тому числі Кодексу законів про працю України, не поширюються. Розрахунок з позивачем у зв'язку із звільненням останнього проведено в повному обсязі відповідно до вищевказаних вимог після надходження до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Департаменту патрульної поліції на опрацювання обхідного листа позивача, в якому зазначається про відсутність заборгованості зі здачі матеріальних цінностей, табельної вогнепальної зброї, службового посвідчення та жетона, а також наказу на звільнення. Так, згідно розрахункового листа за травень 2018 року, позивачу було нараховано та виплачено за квітень 2018 року посадовий оклад в розмірі 2 500 грн., оклад за спеціальним званням в розмірі 1 400 грн., оклад за вислугою років в розмірі 390 грн., щомісячна премія в розмірі 5 531 грн. 44 коп., а також нарахована грошова сума у зв'язку з індексацією в розмірі 533 грн. 89 коп. Також з грошового забезпечення позивача було здійснено відрахування військового збору в розмірі 155 грн. 33 коп. Всього нараховано до виплати позивачу грошову суму в розмірі 10 200 грн. 00 коп. Відповідно до платіжних доручень № 2567 та № 2583, грошове забезпечення за квітень 2018 року було перераховане позивачу 23.05.2018. Остаточний розрахунок з позивачем було проведено після надходження до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Департаменту патрульної поліції, територіально розташованого в м. Києві, обхідного листа позивача та відповідного наказу про його звільнення. Відтак, жодних порушень з боку відповідача при проведенні з позивачем розрахунку вчинено не було. Крім того зазначає, що позовні вимоги щодо відшкодування витрат на оплату правової допомоги є похідними, а відтак задоволенню також не підлягають. Посилаючись на практику Верховного Суду, просить відмовити в задоволенні позову.
21 січня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив.
Згідно з ч.ч. 5, 8 ст. 261 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з'ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне.
Зі змісту довідки від 04.06.2018 вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в Національній поліції України за період з 08.02.2016 року по 30.04.2018 року. З 30 квітня 2018 року наказом Департаменту патрульної поліції від 25 квітня 2018 року №420 о/с був звільнений зі служби в поліції відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
02.05.2018 року позивач звернувся на адресу відповідача з вимогою про проведення розрахунку.
Листом №П-3802/41/5/05-2018 від 21.05.2018р. Департамент патрульної поліції повідомив, що остаточний розрахунок при звільненні здійснюється після надходження на опрацювання до УФЗБО обхідного листа та наказу про звільнення. Станом на 05.05.2018р. наказ начальника ДПП від 25.04.2018 року №420 о/с на опрацювання не надходив. Остаточний розрахунок буде проведено після його надходження.
Повний розрахунок з позивачем проведено 23.05.2018, що підтверджується випискою з карткового рахунку та сторонами не оспорюється.
Несвоєчасний розрахунок при звільненні зумовив звернення позивача до суду з даним позовом.
При вирішенні спору суд керувався таким.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Норми Кодексу законів про працю України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст.94 Закону України "Про Національну поліцію" №580-VIII від 02.07.2015 Порядок виплати грошового забезпечення поліцейським визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988, постановою від 17.07.1992 №393.
Однак, зазначеними нормативними актами не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції.
Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Вказана правова позицію наведена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.
За правилами статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
За приписами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зазначає, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), а тому у даному випадку необхідно застосувати до вказаних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.
Так, відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно приписів статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Судом встановлено, що наказом №420 о/ с ОСОБА_1 звільнено з рядів працівників департаменту з 30.04.2018 року.
02.05.2018 року ОСОБА_1 подано до начальника Департаменту патрульної поліції вимогу щодо здійснення остаточного розрахунку всіх належних виплат за час служби в врахуванням заробітної плати за квітень, проте така виплата здійснена лише 23.05.2018 року.
Фактично відповідач пояснює несвоєчасну виплату тим, що поліцейські не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу в лавах Національної поліції України. При цьому порядок проходження служби у Національній поліції України, як вже зазначалось, урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.
Зазначені доводи відповідача суд вважає безпідставними, оскільки такі суперечать вимогам чинного законодавства щодо проведення розрахунку при звільненні.
Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою у рішенні від 10.03.2011 у справі Сук проти України, держава може ввести, призупинити або припинити виплати працівникам з державного бюджету, внісши відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні виплати є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.
Судом також взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпПУ як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції та Порядку обчислення середньої заробітної плати № 100.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 01 березня 2018 року по справі № №806/1551/17, від 16 січня 2019 року по справі №802/1052/17-а.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Системний аналіз спеціального законодавства та положень КЗпП України через призму правової позиції Верховного Суду свідчить про помилковість доводів відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України, тому судом до уваги не беруться.
Оскільки грошову компенсацію позивачу не виплачено в день його виключення із списків департаменту, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Інші доводи представників сторін не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Так, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню (пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999).
Як зазначає позивач, що заборгованість по заробітній платі було перераховано з простроченням на 20 днів, з чим погоджується і суд.
Середній заробіток у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні становить: 351,03 грн. (середньоденний заробіток) помножити на 20 днів (час затримки розрахунку при звільненні) дорівнює 7020,60 грн.
Окрім того, суд звертає увагу, що відповідачем до відзиву надано незавірені ксерокопії документів, які суд не бере до уваги, оскільки з вказаних ксерокопій неможливо встановити їх відповідність оригіналу та достовірність інформації, що в них міститься.
Суд зазначає, що вказані докази подані до суду з порушенням вимог, встановлених ст. 94 КАС України, відповідно до якої письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не визначено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
Порядок засвідчення копій документів визначений Національним стандартом України "Державна уніфікована система документації Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації, Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 7 квітня 2003 р. № 55, Чинний з 01.09.2003 (далі ДСТУ 4163-2003).
Відповідно до п. 1.1 ДСТУ 4163-2003 Цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи (далі - документи):
- постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо,створювані в результаті діяльності:
- органів державної влади України, органів місцевого самоврядування;
- підприємств, установ, організацій та їх об'єднань усіх форм власності (далі - організацій).
Відповідно до п. 5.27 вказаного стандарту відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23.
Відповідно до п. 5.30 ДСТУ 4163-2003 відмітка про наявність документа в електронній формі містить повне ім'я файлу і його місце зберігання, код оператора та інші пошукові дані. Її ставлять у центрі нижнього берега лицьового боку першого аркуша документа.
Положеннями статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Крім того, відповідно до статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відтак, з огляду на те, що докази надані відповідачем разом з відзивом на позовну заяву не завірені у встановленому законом порядку, суд не бере вказані докази до уваги, оскільки з вказаних ксерокопій неможливо встановити їх відповідність оригіналу та достовірність інформації, що в них міститься.
Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
На підставі зазначеного, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийте за межі позовних вимог і стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь позивача середній заробіток у розмірі 7020,60 грн.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Таким чином, із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є такими, що підлягають задоволенню
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4250,00 грн.
Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з положеннями ч. 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб'єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 року у справі № 813/4989/17.
Позивачем до позовної заяви надано договір про надання правової допомоги від 19.11.2018 року №19/11/2018
Як вбачається з акту виконаних робіт від 19.11.2018 року адвокатом Лихопьока Д.П. надано наступні послуги: - консультування з правових підстав пов'язаних з предметом стягнення з Департаменту патрульної поліції середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні, - підготовка проекту позовної заяви про стягнення середнього заробітку за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні.
Позивачем надано квитанцію № 0.0.125051251.1 призначення платежу - оплата послуг правової допомоги відповідно до договору від 19.11.2018 року №19/11/2018 в розмірі 2000 грн.
Вивчивши матеріали справи, та зважуючи на задоволення позовних вимог суд вважає, що сума відшкодування витрат підлягає задоволенню в розмірі 2000 грн.
Керуючись ст.ст. 9, 77, 78, 139, 241-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції, яка полягає у несвоєчасному розрахунку при звільненні позивача.
Копію рішення суду направити сторонам.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 11 лютого 2019 р.

Суддя О.М. Неклеса