Справа № 1240/2927/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року справа №1240/2927/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Арабей Т.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 р. (повний текст рішення складено та підписано 26 листопада 2018 року) у справі № 1240/2927/18 (головуючий І інстанції суддя В.С. Шембелян) за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26.09.2018 року звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по страховим виплатам за період з червня 2014 року по грудень 2016 року та стягнути з відповідача заборгованість по страхових виплатах за період з червня 2014 року по грудень 2016 року (а.с. 3-5).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 1240/2927/18 адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 раніше призначених, але не нарахованих та не виплачених щомісячних страхових виплат в разі стійкої втрати працездатності за період з 01.07.2014 по 31.12.2015, що викладена у листі від 22.08.2018 № 2313/03-1.

Визнано протиправною та скасовано постанову Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 19.04.2018 року № 1217/7366/11 в частині ненарахування страхових виплат ОСОБА_1 за період з 01.07.2014 по 31.03.2015.

Визнано протиправною та скасовано постанову Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області від 30.05.2018 року № 1217/7366/12 про відрахування із страхових виплат потерпілого ОСОБА_1 суми в розмірі 8040,78 грн.

Зобов'язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області (місцезнаходження: просп. Гвардійський, 30, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, 93400; ідентифікаційний код в ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) раніше призначені, але не виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01.07.2014 по 31.12.2015 із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необгрунтованістю.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 76-80).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що згідно п. 15 Порядку Кабінету Міністрів України № 365 орган, що здійснює соціальні виплати на підставі рішення комісії призначає (відновлю) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку визначеного Кабінетом Міністрів України.

Вказує на те, що на підставі заяви позивача і наданих до неї документів відповідачем у відповідності до ч. 2 ст. 44 Закону № 1105 та розділу 3 Порядку № 20 прийнято 19.04.2018 року постанову «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01 березня 2014 року, з донарахуванням щомісячних страхових виплат за період з квітня 2015 року по грудень 2015 року включно, тобто з урахуванням трирічного строку, визначеного ч. 4 ст. 47 Закону України № 1105, який обчислюється з дня звернення позивача за продовженням страхових виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Згідно ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою проживання: АДРЕСА_1, з 13.03.2018 є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки № НОМЕР_2 від 13.03.2018, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-11).

В 2012 році позивач отримав травму на виробництві, та з грудня 2012 року перебуває на обліку в Фонді соціального страхування, що визнається сторонами та підтверджується актом розслідування нещасного випадку, що стався 01.04.2012, повідомленням про наслідки нещасного випадку, актом № 3 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (а.с. 56-62).

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК від 27.12.2013 позивачу було встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 01.01.2014 до 01.01.2016, дата наступного переогляду 01.12.2015 (а.с. 64-72).

З 01.07.2014 року відповідач припинив позивачу виплату раніше призначених страхових виплат.

14.03.2018 позивач як внутрішньо переміщена особа звернувся до Сєвєродонецького відділення із заявою про виплату недоотриманих щомісячних страхових виплат (а.с.43).

Згідно з протоколом № 86 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 03.04.2018 вирішено призначити соціальні виплати ОСОБА_1 (а.с.44).

19.04.2018 Сєвєродонецьким міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1217/7366/7366/11 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 (коригуюча)», якою призначено потерпілому ОСОБА_1 перераховану щомісячну страхову виплату в розмірі 893,42 грн.; відкориговану виплату провадити з 01.03.2014 по 31.12.2015 включно; провести донарахування щомісячних виплат за квітень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за травень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за червень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за липень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за серпень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за вересень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за жовтень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за листопад 2015 року в розмірі 893,42 грн., за грудень 2015 року в розмірі 893,42 грн. (а.с.45).

30.05.2018 Сєвєродонецьким міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 була прийнята постанова № 1217/7366/7366/12 «Про відрахування», якою постановлено відрахувати із страхових виплат потерпілого ОСОБА_1 8040,78 грн. (а.с.36).

13.08.2018 позивач звернувся із заявою до Сєвєродонецького відділення з проханням надати роз'яснення щодо невиплати йому заборгованості по щомісячних страхових виплатах за 2014 та 2015 роки (а.с.33).

Листом від 22.08.2018 № 2313/03-1 відповідач повідомив, що відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 335, орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо перемішеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. На теперішній час цей порядок ще не визначено. На підставі викладеного заборгованість в межах трьох років з дня звернення за березень-грудень 2015 року буде виплачена після визначення окремого порядку (а.с. 32).

Таким чином, відповідач призначив належні позивачу виплати не з дати їх припинення (01.07.2014), а з 01.04.2015 - останнього місяця заборгованості в межах трьох років з моменту звернення з заявою про поновлення виплат внутрішньо переміщеної особи. Всі призначені відповідачем виплати за 9 місяців 2015 року в загальній сумі 8040,78 грн обліковуються за позивачем як заборгованість, яку відповідач не виплачує позивачу через відсутність окремого порядку Кабінету Міністрів України щодо здійснення цих виплат.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, :

1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина;

6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки;

12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.

Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" № 1105-XIV визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 1105-XIV).

На час призначення ОСОБА_1 страхових виплат у 2012 році частиною першою статті 21, статтею 28 Закону № 1105-XIV передбачалось, що у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності, а також щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 Закону № 1105-XIV, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Статтею 36 Закону № 1105-XIV передбачено, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Страхові виплати складаються в тому числі із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого.

Як вже зазначалось раніше, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою, в березні звернувся до відповідача із заявою про виплату раніше призначених виплат.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 № 1706-VII (надалі Закон № 1706-VII) для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (частина друга статті 7 Закону № 1706-VII).

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1706-VII закони та інші нормативно-правові акти України діють в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2015 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворені районними, районними у мм. Києві і Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад, у місячний строк з дня набрання чинності цією постановою приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, довідки яких недійсні на дату набрання чинності цією постановою, відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого цією постановою, за умови отримання внутрішньо переміщеною особою нової довідки відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312).

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Відповідно до пункту 12 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 № 365 (Порядок №365) за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з протоколом № 86 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 03.04.2018 вирішено призначити соціальні виплати ОСОБА_1 (а.с.44).

19.04.2018 Сєвєродонецьким міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області була прийнята постанова № 1217/7366/7366/11 «Про призначення потерпілому перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 (коригуюча)», якою призначено потерпілому ОСОБА_1 перераховану щомісячну страхову виплату в розмірі 893,42 грн; відкориговану виплату провадити з 01.03.2014 по 31.12.2015 включно; провести донарахування щомісячних виплат за квітень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за травень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за червень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за липень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за серпень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за вересень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за жовтень 2015 року в розмірі 893,42 грн., за листопад 2015 року в розмірі 893,42 грн., за грудень 2015 року в розмірі 893,42 грн. (а.с.45).

30.05.2018 Сєвєродонецьким міським відділенням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 335 від 25.04.2018 була прийнята постанова № 1217/7366/7366/12 «Про відрахування», якою постановлено відрахувати із страхових виплат потерпілого ОСОБА_1 8040,78 грн (а.с.36).

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої та другої статті 47 Закону № 1105-XIV страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання. Одноразова допомога виплачується потерпілому в місячний строк з дня визначення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з ч.7 ст.47 Закону № 1105-XIV якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Частиною 1 ст. 17 Закону № № 1706-VII передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Таким чином, постанови відповідача від 19.04.2018 та від 30.05.2018 про донарахування страхових виплат позивачу не з дати їх припинення (01.07.2014), а з 01.04.2015 - останнього місяця заборгованості в межах трьох років з моменту звернення з заявою про поновлення виплат внутрішньо переміщеної особи, а також відрахування цих виплат в загальній сумі 8040,78 до часу затвердження окремого порядку Кабінету Міністрів України щодо здійснення цих виплат, суперечать вимогам ст.7 Закон № 1706-VII та фактично обмежують передбачене Законом № 1105-XIV право позивача на своєчасне отримання в повному обсязі страхових сум.

Суд апеляційної інстанції вважає, що постанова Кабінету Міністрів України № 365 на яку посилається апелянт, не є законом, а тому зазначений підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Оцінюючи спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В даному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи створює для неї на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні страхових виплат, та потребує від позивача здійснення додаткових дій, не передбачених Законом № 1105.

Керуючись частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд застосовує Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

За рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Щокін проти України": перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

У справі "Рисовський проти України" Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Тому, з урахуванням вимог ч.7 ст.47 Закону № 1105-XIV є підстави для зобов'язання відповідача виплатити позивачу щомісячні страхові виплати з 01.07.2014 та по 31.12.2015 у своєчасній виплаті яких позивачу протиправно з вини Фонду відмовлено постановами від 19.04.2018 та від 30.05.2018. Тому зазначені суми щомісячних страхових виплат мають бути виплачені позивачу з коригуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Також з зазначених вище підстав суду для повного захисту порушених прав позивача слід вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними та скасувати постанови відповідача від 19.04.2018 та від 30.05.2018, а також визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 раніше призначених, але не нарахованих та не виплачених щомісячних страхових виплат в разі стійкої втрати працездатності за період з 01.07.2014 по 31.12.2015, що викладена у листі від 22.08.2018 № 2313/03-1.

Посилання апелянта на вимоги інших нормативних актів, а також відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку виплати заборгованості зі страхових виплат внутрішньо переміщеним особам не спростовують висновків суду про незаконність дій та рішень відповідача, що порушують законне право позивача на отримання вказаних страхових виплат з зазначених вище підстав.

Відповідно до частини третьої статті 8 Закону № 1105-XIV робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління Фонду на підставі затвердженої ним структури органів Фонду. Управління виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, а також мають відділення в районах і містах обласного значення. Відділення управлінь виконавчої дирекції Фонду є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції Фонду, що створюються за рішенням правління Фонду без статусу юридичної особи.

Таким чином, зобов'язати нарахувати та виплатити ОСОБА_1 раніше призначені, але не виплачені щомісячні страхові виплати за період з 01.07.2014 по 31.12.2015 із корегуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці" необхідно саме Управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області, а не відокремлений підрозділ робочого органу - Сєвєродонецьке міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на приписи ст. 77 КАС України стосовно обов'язку доказування правомірності своїх дій суб'єктом владних повноважень судова колегія не приймає доводи апелянта щодо недоведеності позивачем порушення його права на отримання страхових виплат з 01.07.2014 по 31.12.2015.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області в особі Сєвєродонецького міського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганської області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 1240/2927/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді І.В. Геращенко

Т.Г. Арабей