Справа № 480/4115/18
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 січня 2019 р. Справа № 480/4115/18
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Шевченко І.Г.,
за участю секретаря судового засідання - Мельник О.П.,
представника позивача - ОСОБА_1,
представника відповідача - ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині,-
В С Т А Н О В И В:
Відмітила, що господарські операції з ТОВ «ОСОБА_4 Плюс» також носили реальний характер та підтверджуються первинними документами, які були надані податковому органу під час перевірки. У звязку з чим висновок податкового органу про завищення суми податкового кредиту з податку на додану вартість в сумі 6666,67грн. не відповідає вимогам Податкового кодексу України.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 29.11.2018.
Відповідач, заперечуючи проти позову, подав відзив на позовну заяву (а.с.129-133), відповідно до якого представник просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначив, що протягом грудня 2016 року постачальником ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на адресу ФОП ОСОБА_3 було виписано та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму 914958 грн., в тому числі податок на додану вартість - 152493 гривень.
Також перевіркою встановлено, що у вересні та жовтні 2017 року ФОП ОСОБА_3 у ФОП ОСОБА_5 було придбано ТМЦ (запчастини та шина) на суму 1709 грн., в тому числі податок на додану вартість - 341,80 грн. В ході перевірки встановлено, що придбані запчастини та шина ні в реалізації ТМЦ протягом жовтня-грудня 2017 року, ні на залишках ТМЦ станом на 31.12.2017 не значаться. Таким чином, обсяги придбання, що не вплинули на збільшення залишків та не приймали участі у господарських операціях (подальшій переробці та реалізації), становлять 1709 грн. (без податку на додану вартість по цінах придбання). Сума податку на додану вартість від придбання даних ТМЦ, що була включена до складу податкового кредиту та на яку платник зобовязаний нарахувати податкові зобовязання становить 342 гривень.
Враховуючи вказане, з посиланням на норми ст.ст. 189,198, 199 Податкового кодексу України, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
В підготовчому засіданні 29.11.2018 було оголошено перерву до 11.12.2019 з метою надання часу для підготовки сторонам заяв по суті спору та витребування додаткових доказів у справі (а.с.137).
Позивач, 04.12.2018 надіслала до суду відповідь на відзив (а.с.139-140), в якій, з урахуванням надісланих доказів (а.с.144-161), підтримала доводи, викладені у позові.
Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 11.12.2018, було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 14.01.2019 (а.с.167).
Представник відповідача надала письмове пояснення в судовому засіданні 14.01.2019 (а.с.169-175), в яких підтримала доводи, викладені у відзиві на позов.
В судовому засіданні 14.01.2019 було оголошено перерву до 22.01.2019, з метою надання часу сторонам для надання додаткових доказів у справі (а.с.176).
Представник відповідача просила в судовому засіданні відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві та поясненні.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи та обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вбачає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що у період з 05.06.2018 по 23.06.2018 службовими особами ГУ ДФС у Сумські області була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2017.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з наступного.
Підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, зокрема в частині донарахування основного платежу з податку на додану вартість в розмірі 6667грн. став висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства за результатами господарських операцій з ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», проведених в січні 2017року з придбання дизельного палива (а.с.165).
Такий висновок податкового органу суд визнає необґрунтованим, приймаючи до уваги наступне.
13.01.2017 між позивачем та ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», було укладено договір поставки №271/137. Згідно предмету договору постачальник (ТОВ «ОСОБА_4 Плюс») передає покупцю (позивачу) у власність товар згідно накладних в одиниці виміру літр, а покупець зобовязується сплатити і прийняти вказаний товар. Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару (а.с.114-115). Згідно специфікацією №0137/00000074-С до вказаного договору позивачем було придбано дизельне паливо за скретч-картками по 40л, 30л та 20л (а.с.116).
Придбаний у ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», товар був використаний у власній господарській діяльності, що підтверджується фіскальними чеками АЗС під час передачі товару (дизпалива) за скретч-картками (а.с.120-124), копіями актів списання дизельного палива, копіями карток обліку витрат палива (а.с.179-208).
Товарність облікованих господарських операцій та використання отриманого товару у господарській діяльності в акті перевірці під сумнів не ставилась, та представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала того факту, що під час перевірки позивачем було надані всі первинні документи що стосувались даної операції. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що господарські операції позивача з ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», носили реальний характер та були фактично виконані, що підтверджується первинними документами податкового та бухгалтерського обліку, на момент проведення податкової перевірки позивача мало в наявності податкову накладну, зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних, а також всі інші первинні бухгалтерські документи, що підтверджують законність та обґрунтованість включення податку на додану вартість до складу податкового кредиту по операціям з ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», у розмірі 6667грн.
При цьому єдиною підставою для висновку про завищення позивачкою податку на додану вартість в розмірі 6667грн. за вказаною операцією було встановлення розбіжностей з контрагентом, а саме: відсутність сплати до бюджету ТОВ «ОСОБА_4 Плюс» зобовязання за вказаною операцією. В судовому засіданні представник відповідача обґрунтовуючи свою позицію вказує на додаткові підстави, а саме зазначає, що фіскальні чеки, які надає ФОП ОСОБА_3, видані на АЗС, які належать іншим юридичним особам, а не ТОВ «ОСОБА_4 Плюс».
Однак, вказані обставини, не були підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення (а.с.49-50). Первинні документи, в тому числі зазначені вище фіскальні чеки були надані під час перевірки (а.с.20) та будь-яких зауважень до них у контролюючого органу не було, доказів на спростовування вказаного не надано, а тому відповідно до ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач, не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.
Крім того, будь-якого доказу на підтвердження того, що АЗС, на яких були видані фіскальні чеки, належать іншим юридичним особам, а не ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», відповідачем не надано.
Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.
Відповідно до п. 14.1.181 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього кодексу.
Згідно пп. «а» п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг.
За приписами пп.198.2 ст. 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг.
За приписами пп.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду серед іншого, у звязку з придбанням або виготовленням товарів та надання послуг.
При цьому, згідно пп. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Положення п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України визначають, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Тобто зазначені норми Податкового кодексу України прямо вказують на те, що передумовою щодо не віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість є той факт, коли відповідні товари/послуги не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 Податкового кодексу України. Отже, можна дійти висновку про існування декількох підстав для формування податкового кредиту з податку на додану вартість, а саме: наявність у платника податку - покупця належно оформленої та зареєстрованої податкової накладної, використання придбаного товару у власній господарській діяльності, а також фактичне виконання господарської операції за наслідками якої виникає право на податковий кредит з податку на додану вартість.
Враховуючи, що позивачем у січні 2017р. було отримано дизельне паливо від ТОВ «ОСОБА_4 Плюс», що підтверджується зазначеними вище дослідженими в судовому засіданні документами бухгалтерського та податкового обліку, зауваження до оформлення яких у податкового органу під час перевірки були відсутні, дизпаливо було використано у власній господарській діяльності, у позивача були всі підстави для формування податкового кредиту за даною операцією.
Посилання представника відповідача на наявну розбіжність та не сплату контрагентом позивача зобовязання за вказаною операцією до бюджету, суд визнає недостатніми підставами для висновку про порушення ФОП ОСОБА_3 податкового законодавства, оскільки чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобовязань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобовязань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обовязку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобовязань. А відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання позивачем незаконної податкової вигоди, останній не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу. Чинне податкове зобовязання не ставить право платника податку на включення сум до податкового кредиту в залежність від сплати податку іншими учасниками по всьому ланцюгу товарообігу, та не встановлює обовязок покупця сплачувати податок на додану вартість до бюджету в разі, коли такий податок не буде сплачений продавцем. Зазначене узгоджується з позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в Рішенні від 22 січня 2009 року у справі «Булвес проти Болгарії», в якому Суд зазначив, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обовязків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість, і, як наслідок, сплачувати податку на додану вартість повторно разом з пенею. Такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.
Однак, суд також не може погодитись з таким висновком контролюючого органу, приймаючи до уваги наступне.
09.12.2016 між позивачем та ТОВ «Бахмач Нафтосервіс», було укладено договір поставки товарів №393/12-16. Згідно предмету договору постачальник (ТОВ «Бахмач Нафтосервіс») зобовязаний передати покупцю (позивачу), а покупець прийняти й оплатити нафтопродукти в кількості, асортименті, по цінам, в терміни відповідно до умов договору. Поставка товару здійснюється постачальником (а.с.83-84).
Протягом грудня 2016р. постачальником ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» позивачу на виконання умов договору було виписано та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму 914958грн., в тому числі податок на додану вартість в сумі 152493грн. Протягом грудня 2016р. та січня 2017р. відбулась поставка придбаного товару, що підтверджується копіями видаткових накладних, актами приймання-передачі товару, товарно-транспортними накладними (а.с.85-92,95-99). Будь-яких зауважень до складених первинних документів за вказаною операцією відповідачем не надано.
Дійсно, відповідно до пункту 199.1 статті 199 Податкового кодексу України, у разі якщо придбані та/або виготовлені товари/послуги, необоротні активи частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково - ні, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати зведену податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних на загальну суму частки сплаченого (нарахованого) податку під час їх придбання або виготовлення, яка відповідає частці використання таких товарів/послуг, необоротних активів в неоподатковуваних операціях.
Згідно з пунктом 189.1 статті 189 Податкового кодексу України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.
Підпунктом «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Разом з тим, як встановлено в судовому засідання у грудні 2016р. позивачем дійсно було отримано зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні від ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» на загальну суму 762475,50грн. (без податку на додану вартість) (а.с.145-149, 171-175,111) та у повному обсязі сплачено кошти згідно укладеного договору (а.с.93-94), що надавало право позивачу за першою з подій (отримання коштів) сформувати податковий кредит за вказаною операцією.
Дані розрахунки підтверджуються актами звіряння взаємних розрахунків між сторонами за 2016 рік та за 2017 рік (а.с.112,113).
Придбаний у ТОВ «Бахмач Нафтосервіс», товар був використаний у власній господарській діяльності, що підтверджується копіями актів списання дизельного палива, копіями карток обліку витрат палива (а.с.151-161,179-208).
Вказане, на переконання суду, спростовує висновок контролюючого органу про використання позивачем не у власній господарській діяльності, придбаного у ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» товар, та про обовязок позивача декорувати грошове зобовязання відповідно до вимог п. 198.5 ст. 198, п. 189.1 ст. 189 Податкового кодексу України.
Представник відповідача, обґрунтовуючи свою позицію, зазначає, що позивачем не було під час перевірки надані видаткові накладні, акти приймання-передачі товарно-транспортні накладні, які б підтверджували факт отримання позивачем товару від ТОВ «Бахмач Нафтосервіс» не лише у грудні 2016р., а й у січні 2017р., а тому суд не повинен їх приймати до уваги.
Однак, вказані доводи спростовуються самим актом перевірки, в якому відображено, що під час перевірки використано в тому числі податкові накладні, накладні, акти виконаних робіт (надання послуг), товарно-транспортні накладні за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 (а.с.20). Крім того, в ході оскарження акта перевірки та податкового повідомлення-рішення, позивач неодноразово вказував на той факт, що в грудні 2016р. нею було отримано не весь товар від ТОВ «Бахмач Нафтосервіс», який у повному обсязі було вже отримано в січні 2017р. Додатково до заперечення на акт перевірки та скарги нею були додані відповідні видаткові накладні.
Доводи представника відповідача про те, що здійснюючи оплату, позивачем не вказано на попередню оплату, на переконання суду, не може свідчити про те, що позивачем було отримано товар у повному обсязі саме в грудні 2016р. та частково використано не у власній господарській діяльності.
Посилання представника відповідача на постанову Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №813/3521/17 не приймаються судом до уваги, оскільки правовідносини у вказаній справі є відмінними від тих, що є предметом спору у даній справі, та в судовому засіданні достовірно встановлено, що первинні документи, які надані позивачем на обґрунтування своєї позиції були надані контролюючому органу, як в ході перевірки, так і в ході адміністративного оскарження, будь-яких доказів на спростування вказаного відповідачем надано не було.
Відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у сумі 812,29грн., що підтверджується платіжним дорученням (а.с.3). Таким чином, позивачу необхідно відшкодувати витрати зі сплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 01.02.2019.

Суддя І.Г. Шевченко