Справа № 815/1599/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/1599/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Час і місце ухвалення: 12:36 год.,м. Одеса

Колегія суддів П'ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук'янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування Наказу №61 від 29.03.2018 року про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_2 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначається, що він звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, проте йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на зміст повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №5/1-449 від 29.03.2018 року позивач зазначає, що подана ним до ГУ ДМС в Одеській області заява не підпадає під ознаки, викладені у ч. 6-9 ст. 8 Закону України № 3671-VI, таким чином відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України № 3671-VI пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. Також позивач вважає, що відповідачем не було об'єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, з огляду на ті обставини, що ОСОБА_2 має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань. Враховуючи викладене, з метою захисту своїх прав, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №61 від 29.03.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заява відповідача відповідає всім критеріям, а рішення по справі було прийнято без дослідження інформації по країні походження. При цьому зазначає, що обов'язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника ДМС на особу, що звертається за захистом. Також апелянт посилається на Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, зазначаючи дотримання прав людини в певній країні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином Республіки Білорусь, уродженцем м. Мінськ, за національністю білорус, за віросповіданням православний християнин.

24.10.2016 року позивач автомобільним транспортом вибув з Республіки Білорусь транзитом через Російську Федерацію у бік кордону з Україною. Фактичного дозволу на виїзд не мав через підписку про невиїзд, пов'язану з обвинуваченням у скоєнні кримінальних правопорушень. Державний кордон України перетнув 25.10.2016 року на КПП «Сеньківка», проблем при перетині кордону не виникало. Після потрапляння в Україну проживав у місті Одеса у якості нелегального мігранта, до міграційних структур України або дипломатичних представництв країни громадянської належності не звертався.

29.09.2017 року позивача було затримано правоохоронними структурами України через перебування у розшуку на території Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів в країні громадянської належності, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 209, ч. 5 ст. 16, ч. 2 ст. 203, ч. 5 ст. 16, ч. 3 ст. 424, ч. 5 ст. 16, ч. 2 ст. 431 КК РБ (злочини, пов'язані з шахрайством, провокацією хабара, підбурювання до умисного вчинення дій, які спричинили істотну шкоду державним і суспільним інтересам тощо).

Генеральною прокуратурою України винесено постанову від 15.12.2017 року про видачу ОСОБА_2 до Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 209, ч. 5 ст. 16, ч. 2 ст. 203, ч. 5 ст. 16, ч. 2 ст. 431 КК РБ.

В країні громадянської належності ОСОБА_2 раніше притягався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 243 КК РБ (приховування доходів, ухилення від сплати мита в особливо великому розмірі), був засуджений до відбування покарання у колонії-поселенні терміном на 5 років, фактично відбув 3 роки у колонії та рік під домашнім арештом. На території Республіки Білорусь позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових, громадських чи інших організацій.

Заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, надійшло до Управління 27.03.2018 року з Одеської установи виконання покарань № 21.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновків, що громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до статті 1 Закону України № 3671-VI, що оформлено Висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.03.2018 року.

У висновку зазначено, що за результатами аналізу матеріалів заяви позивача було встановлено, що вона є необґрунтованою, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не пов'язане з обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди.

Також, було встановлено, що виїзд ОСОБА_2 з Республіки Білорусь не пов'язаний з обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або побоювань зазнати тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, а мотивований лише ухиленням від кримінальної відповідальності за скоєні злочини в країні громадянської належності.

Крім того, висновком була встановлена відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України № 3671-VI, оскільки у разі видачі (екстрадиції) Позивача до країни громадянської належності на нього очікуватиме судовий розгляд матеріалів кримінального переслідування та подальший вирок, ймовірно пов'язаний із позбавленням волі строком від 7 до 10 років. Відповідно до запиту білоруської сторони про видачу позивача, йому гарантується право на власний захист з урахуванням відсутності вироку суду, до нього не будуть застосовані тортури, нелюдське або жорстоке поводження чи покарання.

Наказом Управління №61 від 29.03.2018 року, відповідно до ст. 8 Закону України № 3671-VI, приймаючи до уваги Висновок від 29.03.2018 року, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 відмовлено.

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_2 отримав 02.04.2018 року.

Вважаючи відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту неправомірною, Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ №61 від 29.03.2018р. винесений ГУ ДМС України в Одеській області обґрунтовано та у межах наданих йому повноважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України №3671-VI, відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Зі змісту ст.8 Закону №3671-VI вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Разом з цим, процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила).

Відповідно до п.4.3 Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: а) про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.4.6 Правил, у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття територіальний орган ДМС надсилає або видає під підпис заявнику або його законному представнику письмове повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення, про що робить відповідний запис в журналі реєстрації видачі повідомлень.

Як вбачається із матеріалів справи, спірний наказ прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону України №3671-VI, а саме у зв'язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Так, в апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що обов'язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи не може перекладатися з відповідного працівника ДМС на особу, що звертається за захистом, а тому суд неповно дослідив всі обставини справи та неправильно застосував норми п.1 та п.13 частини 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Відповідно до п.45 "Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців" (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що як на час розгляду справи судом першої інстанції так і під час перегляду справи апеляційним судом, позивачем не надано обґрунтованих причин побоювання стати жертвою переслідувань та не надано доказів щодо відповідності повідомлених обставин дійсності, а тому у позивача відсутні умови, встановлені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, що вірно встановлено судом першої інстанції.

Щодо дослідження інформації по країні походження, то колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що у висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження позивача, та її співвідношення із змістом заяви та відомостей, отриманими під час співбесіди із позивачем.

Дана ж інформація про країну походження, яка наявна в матеріалах справи, досліджена судом.

Так, колегія суддів зазначає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності жовтень 2016р., прибуттям в Україну та часом звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 26.02.2017р., також свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що елемент власної протиправної діяльності на території Республіки Білорусь позивачем не заперечувався, факт незгоди з матеріалами власної кримінальної справи полягає, з його слів, лише в частині невідповідності певних фактів із фактичними його діями, які містять елементи скоєння кримінальних правопорушень, що, у свою чергу може бути доведено або спростовано в ході кримінального провадження або в судовому порядку.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються визначення статусу біженця), переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.

За таких обставин, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що позивач не має бажання повертатись до країни своєї громадянської належності через уникнення притягнення до кримінальної відповідальності на території Республіки Білорусь, а елемент кримінального переслідування ОСОБА_2 в Республіці Білорусь не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, що підтверджується також екстрадиційними матеріалами у відношенні позивача. Причини, які Позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з тим, судом встановлена відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України № 3671-VI, оскільки у разі видачі (екстрадиції) Позивача до країни громадянської належності на нього очікуватиме судовий розгляд матеріалів кримінального переслідування та подальший вирок пов'язаний із позбавленням волі строком до 10 років.

Посилання апелянта на нанесення тілесних ушкоджень під час його затримання правоохоронними органами Республіки Білорусь колегія суддів сприймає критично, оскільки наявність тілесного ушкодження саме по собі не є доказом застосування до позивача тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Разом з цим, зауважує, що під час опитування позивач також підтвердив, що матиме право на захист, зокрема залучення власного адвоката, також підтвердив, що за скоєні злочини йому не загрожуватиме смертна кара або вирок про смертну кару.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.09.2018 року прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 315, 316, 321, 322 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 13 лютого 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук'янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова