Справа № 0540/8187/18-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року справа №0540/8187/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Сіваченка І.В.

Шишова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Олішевська В.В.) від 30 листопада 2018 року у справі № 0540/8187/18-а (дата складання повного тексту рішення 30 листопада 2018 року) за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації про визнати протиправним розпорядження Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації від 14 червня 2018 року про відмову в призначенні ОСОБА_2 державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям, зобов'язання Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації здійснити нарахування та виплату ОСОБА_2 державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області про визнати протиправним розпорядження від 14 червня 2018 року про відмову в призначенні державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям; зобов'язання здійснити нарахування та виплату державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано розпорядження від 14 червня 2018 року про відмову в призначенні державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, державної допомоги на дітей одиноким матерям, та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям.; зобов'язано призначити та виплатити державну допомогу при народженні дитини ОСОБА_3 20.06.2017 року; зобов'язано повторно розглянути заяву від 15 травня 2018 року про призначення державної соціальної допомоги на дітей одиноким матерям та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям з урахуванням правової оцінки наданої судом у цьому рішенні.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що ним що позивачу було відмовлено в призначенні допомоги на підставі згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 129 від 07.09.2018 року, у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання позивача.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є матір'ю - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 10.11.2017 року, виданого Центральним районним у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

Позивач та її дитина є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території України (м. Макіївка Донецької області), фактичне місце проживання: АДРЕСА_1, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 15.03.2018 року № та .

Позивач 15 травня 2018 року звернулася до відповідача із заявою (за формою Мінсоцполітики України) про призначення державної допомоги при народження дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

14 червня 2018 року Управлінням соціального захисту населення Великоновоселківської райдержадміністрації прийнято рішення, яким відмовлено у призначенні допомоги при народжені дитини, на підставі витягу із протоколу № 106 від 05.06.2018 року.

Судом встановлено, що відповідач відмовив позивачу у призначенні допомоги при народженні у зв'язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у справі є правомірність рішення відповідача, щодо відмови в призначенні державної допомоги при народженні дитини у зв'язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання.

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811-XII (далі Закон №2811-XII) встановлено, шо громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, єдиною підставою для відмови в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини стала відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Проте, Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" не містить такої підстави для відмови у призначені допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням викладеного, колегія судді погоджує висновок суду першої інстанції, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. В даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/1.

З урахуванням вищевикладеного , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов,

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись положеннями ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затв. постановою КМУ від 08.06.2016 № 365,колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у справі № 0540/8187/18-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2018 року у справі №0540/8187/18-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 13 лютого 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Сіваченко

О.О. Шишов