Справа № 200/11229/18-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року справа №200/11229/18-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 200/11229/18-а (головуючий 1 інстанції Лазарєв В.В. повний текст складено у м. Слов'янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 (далі-позивач, ОСОБА_2.) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі - відповідач, УПСЗН) в якому просила:

- визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради щодо припинення виплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги на ОСОБА_3 недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з травня 2018 року;

- зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради поновити та виплатити ОСОБА_2 державну соціальну допомогу на ОСОБА_3 недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з травня 2018 року;

- у разі задоволення позовних вимог допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_2 державну соціальну допомогу на ОСОБА_3 недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» у межах суми стягнення за один місяць;

- зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (а.с. 3-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року позов задоволено (а.с. 42-46).

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 08 травня 2018 року про призупинення виплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01.05.2018 року.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради від 13 липня 2018 року про припинення виплати ОСОБА_2 державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради відновити нарахування та виплату ОСОБА_2 державної соціальної допомоги на особу з інвалідністю з дитинства - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 травня 2018 року.

Звернуто до негайного виконання рішення в частині присудження виплати державної соціальної допомоги в межах суми стягнення за один місяць.

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що нормами Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» визначено, що заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю І чи ІІ групи, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із батьків, усиновителем, опікуном або піклувальником за місцем свого проживання. Державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об'єднаннями зв'язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Звертає увагу, що у відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, 06.04.2018 року спеціалістами відповідача проведено перевірку фактичного місця проживання позивача та її доньки за адресою: Донецька область, м. Краматорськ, вул. Паркова, 85-26. Під час обстеження, у зв'язку з відсутністю позивача та її доньки вдома, спеціалістом управління не підтверджено факт проживання (перебування) за вказаною адресою та залишено повідомлення про відвідування інспектора з рекомендацією звернутись в управління протягом 3-х робочих днів для ідентифікації, про що зазначено в акті перевірки від 06.04.2018 року № 7026. Протягом 3-х робочих днів позивач для ідентифікації до управління не звернулась. На підставі п. 5 Порядку спеціалістом управління після отримання акту обстеження матеріально - побутових умов сім'ї підготовлено подання на розгляд міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам про припинення відповідної соціальної виплати. Згідно рішення комісії (протокол засідання від 20.04.2018 року № 67) рішенням управління від 27.04.2018 позивачу припинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_3 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з 01.05.2018 року (а.с. 49-51).

Відповідно до приписів статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.

Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, є опікуном ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом з дитинства 1 групи підгрупи «А», визнана недієздатною особою, що підтверджується судовими рішеннями від 20 листопада 2001 року у справі № 2-4231/01, від 29 квітня 2010 року у справі № 2-о-105/2010 та довідкою до акту огляду МСЕК (а.с. 12, 15, 17).

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2016 року № та № позивач та її донька, над якою встановлена опіка є внутрішньо переміщеними особами з тимчасово окупованої території України (м. Єнакієве Донецької області), фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 11).

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває на обліку в УПСЗН, як одержувач державної соціальної допомоги інваліду з дитинства на ОСОБА_3 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи «А», допомога призначена довічно (а.с. 29, 30, 33-35).

У відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 року № 365, 06.04.2018 року у зв'язку з відсутністю позивача та її доньки (утриманця) вдома, спеціалістом управління не підтверджено факт проживання (перебування) за вказаною адресою, про що складено акт матеріально - побутових умов сім'ї № 7026.

Розпорядженням УПСЗН від 08.05.2018 року позивачу призупинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_3 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А» з 01.05.2018 року (а.с. 26).

Рішенням УПСЗН від 11.07.2018 року № 412 скасовано довідку внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2016 року № , що видана позивачу (а.с. 38).

Розпорядженням УПСЗН від 13.07.2018 року позивачу припинена виплата державної соціальної допомоги на ОСОБА_3 - недієздатну особу з інвалідністю 1 групи підгрупи «А», уз зв'язку із скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи (а.с. 25).

На звернення позивача, відповідач листом від 23.07.2018 року № 01-14/5540 повідомив, що з 01.05.2018 року призупинив виплату позивачу державної соціальної допомоги у зв'язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи та в подальшому припинив виплату вказаної допомоги у зв'язку із скасуванням довідки про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи (а.с. 13-14).

Не погодившись з діями відповідача ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 статті 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109-III) відповідно до Конституції України гарантує особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та їх соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2109-III право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім'ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Статтею 4 вказаного Закону визначено, що державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи

У відповідності до приписів статті 6 Закону № 2109-III виплата державної соціальної допомоги зупиняється у випадку пропуску строку переогляду особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, а в разі визнання знову особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення, але не більш як за один місяць.

Якщо строк переогляду пропущено з поважної причини, виплата державної соціальної допомоги поновлюється з дня зупинення виплати, але не більш як за 3 роки, за умови, що за цей період її визнано особою з інвалідністю або дитиною з інвалідністю. При цьому, якщо при переогляді особи з інвалідністю з дитинства переведено до іншої групи інвалідності (вищої або нижчої), то державна соціальна допомога за зазначений період виплачується за попередньою групою.

У разі припинення виплати державної соціальної допомоги внаслідок нез'явлення на переогляд без поважних причин, при наступному визнанні особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю, виплата цієї допомоги поновлюється з дня встановлення інвалідності або визнання дитиною з інвалідністю.

У відповідності до статті 10 Закону № 2109-III державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об'єднаннями зв'язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання. Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені місцевою державною адміністрацією строки. Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів. Державна соціальна допомога, яка призначена на дитину з інвалідністю віком до 18 років, виплачується незалежно від одержання на неї інших видів допомоги.

Підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги визначені у статті 14 Закону № 2109-III.

Так, виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Суд звертає увагу, що відповідач з початку призупинив виплату, а в подальшому припинив виплату державної соціальної допомоги у зв'язку з відсутністю позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи та скасуванням довідки внутрішньо переміщеної особи.

Проте, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» не містить такої підстави для припинення (призупинення) виплати допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування та скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/17, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що постанова КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Суд наголошує, що право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.

Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.

Щодо відсутності позивача за фактичним місцем проживання під час перевірки, суд зазначає наступне.

При розгляді справи, суд апеляційної інстанції застосовує практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Відповідно ч. 1-2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Парламентська асамблея Ради Європи 12 жовтня 2016 року ухвалила дві резолюції щодо України, в яких закликала

16.3. українську владу:

спростити, наскільки це можливо, повсякденне життя мешканців непідконтрольних територій і переміщених осіб з цих районів за рахунок скорочення адміністративних процедур щодо доступу до виплати пенсій і соціальної допомоги та сприяння доступу жителів до правосуддя шляхом належного оснащення та кадрового забезпечення судів у районах, підконтрольних уряду, чия юрисдикція була поширена на непідконтрольні території.

Відповідно до частини п'ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. При цьому Верховний суд відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в раніше Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.

Оскільки відсутність довідки про взяття на облік позивача як внутрішньо переміщеної особи не може бути підставою для невиплати позивачу державної соціальної допомоги, скасування такої довідки не є підставою для припинення виплати допомоги, а також для зняття з обліку.

Виходячи з викладеного, припинення виплати соціальної допомоги на особу з інвалідністю на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата вказаної допомоги, а тому не може бути підставою для її припинення, оскільки право соціального захисту, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що призупинив а в подальшому припинив виплати державної соціальної допомоги на особу з інвалідністю відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд дійшов до висновку, що доводи, викладені апелянтом в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, оскільки вони суперечать чинному законодавству та не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції прийняте з додержанням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для залишення без змін рішення суду першої інстанції і відмови в задоволенні апеляційної скарги відповідача.

Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 200/11229/18-а за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2018 року у справі № 200/11229/18-а - залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 13 лютого 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова