Справа № 2040/8183/18
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 р. Справа № 2040/8183/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Калиновського В.А.,

Суддів: Кононенко З.О. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018, м. Харків, повний текст складено 30.10.18 по справі № 2040/8183/18

за позовом ОСОБА_1

до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (далі по тексту - УПСЗН адміністрації Індустріального району ХМР, відповідач), в якому просила суд: зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради нарахувати та виплатити державну соціальну допомогу померлому сину позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 як особі з інвалідністю з дитинства І групи з дати припинення, 01.08.2014 року по місяць смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1; адреса проживання (довідка ВПО): АДРЕСА_2, рнокпп НОМЕР_1) до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (, 61007, Харківська обл., місто Харків, вул. Біблика, будинок 6) про зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, а також неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, стверджує, що 19.01.2015 року ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку № НОМЕР_2 відкриту за адресою АДРЕСА_3. На тимчасово непідконтрольній території у м. Брянка, Луганської області залишився син позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особа з інвалідністю з дитинства І групи підгрупа «А», оскільки самостійно пересуватися він не міг. До серпня 2014 року син позивача отримував державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю з дитинства І групи. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції виплата державної соціальної допомоги сину позивача, була припинена. ІНФОРМАЦІЯ_2 року син позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у м. Брянка, Луганської області, на території, яка тимчасово не контролюється українською владою. Вважає, що суми державної соціальної допомоги своєчасно не були одержані її сином з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу. Стверджує, що рішення Комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 22.03.2018р. №78 про відмову в нарахуванні та виплаті недоотриманої допомоги на інваліда з дитинства І групи ОСОБА_2 за період з серпня 2014 року по місяць смерті, не є передбаченою законом підставою для припинення виплати державної соціальної допомоги, а Постанова КМУ №365 є підзаконним нормативно-правовим актом, яким обмежує встановлене законодавством право на отримання державної соціальної допомоги як особою з інвалідністю з дитинства. Таким чином, з викладених підстав, вважає рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, зазначив, що ОСОБА_2, на обліку в управлінні не перебуває та ніколи не перебував, тому законних підстав для призначення та виплати недоотриманої допомоги як особі з інвалідністю з дитинства І групи у управління не було. З огляду на викладені доводи, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 311, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів апеляційної скарги в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.01.2015 року ОСОБА_1 взято на облік, як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку № НОМЕР_2 від 19.01.2015 року (а.с.15).

Копією посвідчення від 14.01.2013 року НОМЕР_3 підтверджується, що у позивача був син ОСОБА_2, особа з інвалідністю І групи (а.с.18).

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК від 04.08.2011 серія 10ААА №754134, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 був особою з інвалідністю з дитинства І групи підгрупа «А» безстроково(а.с.20).

З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року син позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер у м. Брянка, Луганської області, на території, яка тимчасово не контролюється українською владою (а.с.19).

06 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, щодо призначення та виплати недоотриманої державної соціальної допомоги сина ОСОБА_2 як особі з інвалідністю з дитинства І групи за період з серпня 2014 року по місяць смерті.

29 березня 2018 року Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради своїм листом №2198/4-02 повідомило позивача, що рішенням Комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 22.03.2018р. №78, було відмовлено в призначенні та виплаті недоотриманої допомоги на інваліда з дитинства І групи ОСОБА_2 за період з серпня 2014 року по місяць смерті (а.с.12).

Не погодившись із таким рішенням відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом про зобов'язання Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради нарахувати та виплатити державну соціальну допомогу померлому сину позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 як особі з інвалідністю з дитинства І групи з дати припинення, 01.08.2014 року по місяць смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних правовідносинах управління діяло в межах покладених повноважень та згідно чинного законодавства України, а підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» і Порядком надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям - інвалідам, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України та міністерства охорони здоров'я України від 30.04.2002 №226/293/169.

Так, у відповідності до ст.8 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання.

Абзацом 11 пункту 2.4 розділу 2 Порядку надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям - інвалідам, затвердженого спільним наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України та міністерства охорони здоров'я України від 30.04.2002 №226/293/169 закріплено норму про те, що заява про призначення державної соціальної допомоги подається інвалідом з дитинства до місцевого органу з питань соціального захисту населення за місцем постійного проживання або за місцем фактичного проживання, при умові подання довідки про неодержання цієї допомоги в місцевому органі з питань соціального захисту населення за місцем постійного проживання.

Згідно з п. 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно наявного в матеріалах справи витягу з протоколу №78 засідання Комісії про призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 22.03.2018 року, оскаржуване рішення мотивоване тим, що ОСОБА_2 на обліку в УПСЗН Індустріального району як внутрішньо переміщена особа не перебував, допомога як інваліду з дитинства в УПСЗН Індустріального району йому не призначалась та не виплачувалась (а.с.13).

Апелянт стверджує, що до серпня 2014 року син позивача отримував державну соціальну допомогу, як особа з інвалідністю з дитинства І групи, у зв'язку з проведенням антитерористичної операції виплата державної соціальної допомоги сину позивача, була припинена.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаних тверджень.

Зокрема, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 за життя не міг реалізувати своє право на продовження раніше призначених страхових виплат, звернувшись до відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення за місцем його фактичного проживання/перебування, як переміщена особа, оскільки таких доказів матеріали справи також не містять.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у відповідача правових підстав для продовження раніше призначених та нарахованих ОСОБА_2 щомісячних виплат державної соціальної допомоги інваліду з дитинства без його відповідного звернення до місцевого органу з питань соціального захисту населення за місцем постійного проживання або за місцем фактичного проживання, при умові подання довідки про неодержання цієї допомоги в місцевому органі з питань соціального захисту населення за місцем постійного проживання.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що належними сумами страхових виплат, своєчасно не виплачених за життя ОСОБА_2, який мав на них право, можуть бути суми, які були нараховані та своєчасно не виплачені відповідачем до 01.08.2014 року.

При цьому, право на відшкодування шкоди належало безпосередньо потерпілому, оскільки згідно частини 4 статті 25 Цивільного кодексу України правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для нарахування ОСОБА_2 державної соціальної допомоги інваліду з дитинства за період з 01.08.2014 по день смерті, оскільки він не скористався порядком реалізації своїх прав, до місцевих органів з питань соціального захисту населення на підконтрольній українській владі території після 01.08.2014р. не звертався, будь-якої інформації не запитував, доказів переміщення з окупованої території не надавав.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що сума державної соціальної допомоги інваліду з дитинства за період з 01.08.2014 по 30.10.2017 не була нарахована на момент смерті сина позивача, та в розумінні статті 1227 Цивільного кодексу України спадкодавцю не належала, а тому не може передаватись членам сім'ї чи входити до складу спадщини.

Також колегія суддів вказує на те, що позовна вимога зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради нарахувати та виплатити державну соціальну допомогу померлому сину позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 як особі з інвалідністю з дитинства І групи з дати припинення, 01.08.2014 року по місяць смерті ІНФОРМАЦІЯ_2., спрямована на поновлення прав померлого, який на час розгляду справи не має правоздатності.

Зокрема, підставою для здійснення виплат є виключно свідоцтво про право на спадщину, яке позивач не отримував через відсутність спадкового майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача під час прийняття рішення Комісії по призначенню (відновленню) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 22.03.2018р. №78 є правомірними.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач, відмовляючи в призначенні та виплаті недоотриманої допомоги на інваліда з дитинства І групи ОСОБА_2 за період з серпня 2014 року по місяць смерті, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України, отже, відсутні підстави для зобов'язання УПСЗН адміністрації Індустріального району ХМР нарахувати та виплатити держану соціальну допомогу померлому сину позивача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 як особі з інвалідністю з дитинства І групи з дати припинення, 01.08.2014 року по місяць смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до положень ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейським судом з прав людини у справі «Цезар та інші проти України» 13 лютого 2018 року прийнято рішення на користь України, щодо скарг жителів ОРДЛО про призупинення соціальних виплат. Суд зазначив, що з огляду на тривалий конфлікт Україна позбавлена можливостей забезпечити належне функціонування судів та здійснювати соціальні виплати на території непідконтрольній владі України. Також, зазначається наступне: «Уряд підтвердив, що внаслідок військових дій, які відбуваються на Сході України, держава мала припинити всі соціальні виплати на цих територіях. Проте національні органи влади запровадили нове законодавство, яке дозволяє одержувачам соціальних виплат з територій Донецької та Луганської областей, що не перебувають під контролем держави, звернутися до відповідних органів соціального страхування, розташованих на території, контрольованій Урядом для відновлення їх соціальних виплат.»

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 та погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 року по справі 2040/8183/18 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2018 по справі № 2040/8183/18 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко О.А. Спаскін