Справа № 826/8033/16
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8033/16 Суддя (судді) першої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

при секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та нечинним в частині наказу, положення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства освіти і науки України, в якому просив визнати незаконним та нечинним:

- пункт 1.5 - в частині, за якою Державні вимоги є обов'язковими для вищих закладів освіти всіх форм власності, та підпункту 2.2.1 пункту 2.2 - в частині за якою навчальна дисципліна «Фізичне виховання» вводиться як обов'язкова у вищих навчальних закладах освіти всіх типів і форм власності, Державних вимог до системи фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді, затверджених наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188;

- пункт 1.3 - в частині, за якою вищі заклади освіти розробляють робочі навчальні програми на підставі базової навчальної програми з фізичного виховання в системі освіти, затверджених наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188;

- Положення про заліки з фізичного виховання, затверджене наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1992 року №188;

- Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 11 січня 2016 року №14.

Позов обґрунтований тим, що Державні вимоги до навчальних програм фізичного виховання в системі освіти, зокрема, п. 1.3, п. 1.5, пп. 2.2.1 п. 2.2, а також положення про заліки з фізичного виховання, положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах не відповідають вимогам Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року №1556-VII.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року даний адміністративний позов - залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем було вжито всіх необхідних заходів з метою приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до чинного законодавства. Крім того, суд вказав, що позивачем в ході розгляд справи порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів не доведено, що в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

При цьому, в частині позовних вимог щодо визнання незаконними та нечинними Державних вимог до навчальних прогарам фізичного виховання в системі освіти 1998 року в окремій частині та Положення про заліки з фізичного виховання 1998 року, рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 серпня 1998 року за №500/2940 затверджено нормативні документи: Державні вимоги до системи фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді; Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти; Положення про заліки з фізичного виховання.

В подальшому, наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 серпня 1998 року за №501/2941 прийнято Державні вимоги до навчальних програм з фізичного виховання в системі освіти.

Крім того, наказом Міністерства освіти України від 25 травня 1992 року №188, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07 серпня 1998 року за №502/2942 затверджено Положення про заліки з фізичного виховання, а наказом Міністерства освіти і науки України від 11 січня 2016 року №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 березня 2006 року за №249/12123 затверджено Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах.

ОСОБА_4 вважає, що Державні вимоги до навчальних прогарам фізичного виховання в системі освіти, зокрема, п. 1.3, п. 1.5, пп. 2.2.1 п. 2.2, а також положення про заліки з фізичного виховання, положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах не відповідає вимогам Закону України «Про вищу освіту», у зв'язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 жовтня 2014 року №630 затверджено Положення про Міністерство освіти і науки України (далі - Положення №630).

Згідно п.1 зазначеного положення Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Підпунктом 1 п.3 Положення №650 передбачено, що основними завданнями МОН є забезпечення формування та реалізація державної політики у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій.

Відповідно до приписів підпунктів 2, 5 та 12 пункту 4 Положення №650 МОН відповідно до покладених на нього завдань розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань, що належать до його компетенції, здійснює нормативно-правове регулювання у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності, трансферу (передачі) технологій, а також у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов'язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.; розробляє та затверджує в установленому порядку Базовий компонент дошкільної освіти, розробляє державні стандарти освіти, а також стандарти вищої освіти та стандарти освітньої діяльності за погодженням з Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти, оприлюднює їх на своєму офіційному веб-сайті.

Як вірно було зазначено судом першої інстанції, з метою приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до чинного законодавства МОН прийняло наказ №459 від 23 квітня 2015 року про визнання такими, що втратили чинність наказу Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України за №500/2940 та Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 11 січня 2016 року №14, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за №249/12123.

Натомість, Міністерство юстиції України, на підставі висновку про доопрацювання нормативно-правового акта від 23 червня 2015 року видало наказ від 23 червня 2015 року № 1053/5 про повернення нормативно-правового акта без державної реєстрації.

Таке рішення було прийнято Міністерством юстиції України з огляду на той факт, що наказ МОН від 23 квітня 2015 року № 459 хоча й було без зауважень погоджено Міністерством соціальної політики України (лист від 07 травня 2015 року № 6729/0/14-15-115), Міністерством охорони здоров'я (лист від 20 травня 2015 року №05.01-11/16/999-15/15838), не було погоджено Міністерством молоді та спорту України (лист від 03 червня 2015 року № 4280/7.2).

Враховуючи наведене, та згідно абз. 2 п. 11-1 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, наказом МОН від 22 липня 2015 року № 788 наказ МОН від 23 квітня 2015 року № 459 було скасовано.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року №731 затверджено Положення про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади (далі - Положення).

Пунктом 7 Положення визначено, що нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію протягом п'яти робочих днів після його прийняття у трьох примірниках: оригінал та дві завірені в установленому законодавством порядку копії розпорядчого документа (наказу, розпорядження, рішення, постанови тощо), а також затвердженого ним положення (інструкції, порядку тощо) і додатків до них.

У разі наявності положень, норм та доручень, що поширюються на інші органи, нормативно-правовий акт повинен бути погоджений з відповідними заінтересованими органами у формі, встановленій законодавством.

Спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

Відповідно до вимог пункту 11-1 Положення нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію протягом п'яти робочих днів після його прийняття у трьох примірниках: оригінал та дві завірені в установленому законодавством порядку копії розпорядчого документа (наказу, розпорядження, рішення, постанови тощо), а також затвердженого ним положення (інструкції, порядку тощо) і додатків до них.

У разі наявності положень, норм та доручень, що поширюються на інші органи, нормативно-правовий акт повинен бути погоджений з відповідними заінтересованими органами у формі, встановленій законодавством.

Спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що в даному випадку відповідач не міг самостійно приймати будь-які рішення щодо оскаржуваних позивачем нормативно-правових актів, лише за погодженням з Міністерством молоді та спорту України. Однак, останнім не було погоджено наказ Міністерства освіти і науки України №788 від 22 липня 2015 року про визнання такими, що втратили чинність наказу Міністерства освіти України від 25 травня 1998 року №188, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України за №500/2940 та Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 11 січня 2016 року №14.

При цьому, як вірно було зазначено судом першої інстанції, Міністерством освіти і науки України було вжито всіх необхідних заходів з метою приведення власних нормативно-правових актів у відповідність до чинного законодавства, а визнання такими, що втратили чинність оскаржуваних НПА не залежало виключно від відповідача.

Однак, позивачем не визначено, а судом першої інстанції не залучено співвідповідачем у справі Міністерство молоді та спорту України, що, відповідно, унеможливлює зобов'язання його вчинити будь-які дії.

Щодо суті предмету позову та порушених прав позивача, колегія суддів зазначає таке.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач стверджував про незаконність Державних вимог до системи фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді 1998 року в окремій частині.

Зокрема, пунктом 1.5 Державних вимог 1998 року передбачено, що вимоги адресовані управлінським структурам, організаціям усіх рівнів, керівникам навчальних закладів, фахівцям з питань фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді в системі освіти України. Вони є обов'язковими для дошкільних, середніх загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих закладів освіти всіх форм власності.

Підпунктом 2.2.1 пункту 2.1 Державних вимог 1998 року визначено, що організаційно-педагогічну основу фізичного виховання дітей, учнівської і студентської молоді в системі освіти України складають:

- предмет "Фізична культура" - в загальноосвітніх і професійно-технічних закладах освіти;

- навчальна дисципліна "Фізичне виховання" - у вищих закладах освіти.

Вони вводяться як обов'язкові в дошкільних, середніх загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих закладах освіти всіх типів і форм власності в обсязі, що визначається державними стандартами освіти. їх зміст визначається навчальними програмами, що ґрунтуються на принципах прогностичної педагогіки й враховують вікові, анатомо-фізіологічні та функціональні особливості дітей і молоді.

У позовній заяві скаржник просив визнати незаконними і нечинними пункт 1.5 - в частині, за якою Державні вимоги є обов'язковими для вищих закладів освіти всіх форм власності, та підпункт 2.2.1 пункту 2.2 - в частині, за якою навчальна дисципліна «Фізичне виховання» вводиться як обов'язкова у вищих закладах освіти всіх типів і форм власності, Державних вимог 1998 року.

Закон України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року № 1556-VII встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з вищими навчальними закладами на принципах автономії вищих навчальних закладів, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях (далі - Закон № 1556-VII).

Державну політику у сфері вищої освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України та центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки (ч.1 статті 3 Закону № 1556-VII).

Згідно п.1 ч.1 статті 1 Закону № 1556-VII автономія вищого навчального закладу - самостійність, незалежність і відповідальність вищого навчального закладу у прийнятті рішень стосовно розвитку академічних свобод, організації освітнього процесу, наукових досліджень, внутрішнього управління, економічної та іншої діяльності, самостійного добору і розстановки кадрів у межах, встановлених цим Законом.

Приписи п.1 ч.1 статті 32 Закону № 1556-VII також визначають, що діяльність вищого навчального закладу провадиться на принципах автономії та самоврядування.

При цьому, за нормами п.1, 2 та 9 ч.2 статті 32 Закону № 1556-VII вищі навчальні заклади мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право розробляти та реалізовувати освітні (наукові) програми в межах ліцензованої спеціальності; самостійно визначати форми навчання та форми організації освітнього процесу; самостійно розробляти та запроваджувати власні програми освітньої, наукової, науково-технічної та інноваційної діяльності.

Відповідно до ч.3 статті 2 Закону № 1556-VII права вищого навчального закладу, що визначають його автономію, встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені іншими законами чи нормативно-правовими актами.

Пунктом 17 ч.1 статті 1 Закону № 1556-VII визначено, що освітня (освітньо-професійна чи освітньо-наукова) програма - система освітніх компонентів на відповідному рівні вищої освіти в межах спеціальності, що визначає вимоги до рівня освіти осіб, які можуть розпочати навчання за цією програмою, перелік навчальних дисциплін і логічну послідовність їх вивчення, кількість кредитів ЄКТС, необхідних для виконання цієї програми, а також очікувані результати навчання (компетентності), якими повинен оволодіти здобувач відповідного ступеня вищої освіти.

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що перелік навчальних дисциплін і логічна послідовність їх вивчення є частиною освітньої (освітно-професійної чи освітньо-наукової) програми, розроблення та реалізація якої є правом вищого навчального закладу, що складає зміст його автономії.

Відтак, визначення переліку навчальних дисциплін і складання логічної послідовність їх вивчення є частиною освітньої програми, розроблення та реалізація якої є правом вищого навчального закладу, що і складає зміст його автономії, а не безпосередньо позивача. Тобто, суб'єктом, права якого можуть бути порушені оскаржуваними підзаконними нормативно-правовими актами, в даному випадку може бути саме вищий навчальний заклад, до компетенції якого належить визначення відповідної освітньої програми, а ніяк не фізична особа - студент ВНЗ. При цьому, слід зазначити, що абітурієнти вправі обирати саме той вищий навчальний заклад, освітня програма якого їх влаштовує, та відповідно, не обирати той ВНЗ, в якому потенційно можуть бути порушені права студентів.

Посилання позивача на невідповідність оскаржуваних нормативно-правових актів ч.2 статті 46 Закону № 1556-VII вбачається суду безпідставним, оскільки вказана стаття не має жодного відношення до розглядуваного предмету спору.

Разом з тим, за змістом статей 2, 5, 19, 77, 104, 264 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позивач має право звернутися до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Тобто право на судовий захист пов'язане виключно із порушенням суб'єктивних прав позивача у сфері публічно-правових відносин. При цьому обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними і допустимими доказами саме позивач.

Відповідно до вищезазначених правових норм адміністративний суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес у сфері публічно-правових відносин якої порушено оскаржуваним рішенням.

Обов'язковою умовою визнання акту незаконним є порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Порушенням суб'єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб'єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов'язаної особи. Так само протиправним є покладення на особу додаткового обов'язку, який не випливає зі змісту7 конкретних правовідносин за участі цієї особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Таким чином, під час розгляду кожної справи суд повинен встановити, чи має місце порушення прав та інтересів особи, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо особа не довела факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.

Звернення до суду є способом саме захисту порушених суб'єктивних прав конкретної особи, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Відтак, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Предметом даного позову є накази Міністерства освіти і науки України від 25 травня 1998 року № 188 «Про нормативні документи з фізичного виховання» та від 11 січня 2006 року № 4 «Про затвердження Положення про організацію фізичного виховання і масового спорту у вищих навчальних закладах».

Натомість, ані в позові, ані в апеляційній скарзі ОСОБА_4 не наводить жодних пояснень та доводів щодо того, яким саме чином оскаржувані накази порушують його права та не надає ніяких доказів для підтвердження цього.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.

Відтак, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя: Файдюк В.В.

Судді: Мєзєнцев Є.І.

Чаку Є.В.