Справа № 814/2232/16
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/2232/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представника апелянта - ОСОБА_1;

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Мороза Юрія Леонідовича, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУНП в Миколаївській області) в якому просила наступне:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 31.05.2016 року №440дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП в Миколаївській області;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 17.10.2016 року №289 о/с, яким її звільнено зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів);

- поновити на посаді інспектора-чергового управління інформаційного забезпечення ГУНП в Миколаївській області;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що, всупереч ст.68 Закону України «Про Національну поліцію», ст.49-2 КЗпП України, суб'єкт владних повноважень не запропонував їй жодну вакансію при скороченні посади, яку вона обіймала.

Також позивачка вважає, що ніякої реорганізації або скорочення штатів у ГУНП в Миколаївській області не відбувалось, а лише здійснено заміну тимчасового штату на постійний.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії ГУНП в Миколаївській області щодо прийняття наказу №289 о/с від 17.10.2016, в частині звільнення капітана поліції ОСОБА_3 зі служби в поліції за п.4 ч.1 ст.77 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Стягнув з ГУНП в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.10.2016 року по 10.08.2018 року у сумі 117 181,06 грн., без врахування середньої заробітної плати за одним місяць, а також середню заробітну плату за один місяць в розмірі 5 616,86 грн., виплата якої підлягає негайному виконанню

В решті позовних вимог відмовив.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції врахував той факт, що відповідачем, самостійно, на виконання попереднього судового рішення, скасовано спірний наказ від 17.10.2016 року №289 о/с про звільнення ОСОБА_3 зі служби в поліції за скороченням штатів та поновлено на посаді. Викладене, на думку суду першої інстанції, дає підстави вважати, що розумною сатисфакцією для позивача буде визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень щодо прийняття спірного наказу №289 о/с.

Водночас, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції встановив, що поновивши позивачку на посаді в поліції, роботодавець не вирішив питання про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вважав, що відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України слід поновити в цій частині права працівника та зобов'язати здійснити відповідні виплати. Досліджуючи обґрунтованість позовної вимоги про скасування наказу від 31.05.2016 року №440дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП в Миколаївській області» суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, адже вона не порушує права позивача.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ГУНП в Миколаївській області його оскаржило, вважаючи, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ГУНП в Миколаївській області зазначає про дві підстави: перша, що на державному рівні були скасовані всі тимчасові штати та оголошені постійні, що торкнулося, в тому числі і ГУНП в Миколаївській області, а також про те, що судом першої інстанції невірно розраховано вимушений прогул ОСОБА_3

На думку апелянта, він складає 26 днів, а не 454, як зазначено судом першої інстанції і це підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили щодо правомірного звільнення позивачки у зв'язку з не проходженням атестації.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначає про її необґрунтованість та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи викладені в апеляції та просила її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи та додержання норм матеріального і процесуального права, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, зважаючи на наступне.

Установлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини справи свідчать про те, що 07.11.2015 року ОСОБА_3 призначено на посаду інспектора-чергового управління інформаційного забезпечення ГУНП в Миколаївській області.

01.03.2016 року атестаційною комісією №1 ГУНП в Миколаївській області ухвалене рішення про те, що ОСОБА_3 не відповідає займаній посаді, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

На виконання вказаного рішення атестаційної комісії, 21.03.2016 року наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №47 о/с ОСОБА_3 було звільнено з поліції через службову невідповідність.

Не погодившись з прийнятим наказом №47 о/с про звільнення ОСОБА_3 оскаржила його в судовому порядку.

03.08.2016 року постановою Миколаївського окружного адміністративного суду (справа №814/599/16) позов ОСОБА_3 був задоволений, остання була поновлена на посаді та на її користь зобов'язано виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.03.2016 року по 03.08.2016 року.

12.08.2016 року наказом ГУНП в Миколаївській області №255 о/с поновлено позивачку на посаді та виплачено її середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як зазначає відповідач, оскільки ОСОБА_3 була поновлена на посаді, яка передбачалась тимчасовими штатами, а на момент, коли вона фактично приступила до виконання службових обов'язків, уже діяли постійні штати, виникла необхідність в її звільненні за скороченням штатів та відповідно і в попередженні про наступне звільнення.

17.10.2016 року наказом начальника ГУНП в Миколаївській області №289 о/с ОСОБА_3 звільнено зі служби в поліції за ст.77 ч.1 п.4 Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів.

Далі, 16.11.2016 року Одеським апеляційним адміністративним судом скасовано постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.08.2016 року та прийнято нове рішення - про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 про скасування наказу №47 о/с від 21.03.2016 року, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дане судове рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили з дати його прийняття (з 16.11.2016 року).

Оскільки, рішення атестаційної комісії від 01.03.2016 року про невідповідність позивачки займаній посаді визнано судом апеляційної інстанції правомірним, ГУНП в Миколаївській області прийняло наказ №353 о/с від 19.12.2016 року, яким скасувало наказ №225 о/с від 12.08.2016 року (про поновлення на посаді з 21.03.2016 року) та наказ №289 о/с від 17.10.2016 року про звільнення позивача у зв'язку зі скороченням штатів.

За результатами таких дій позивач стала вважатися звільненою через службову невідповідність.

Далі, постановою Верховного Суду від 16.05.2018 року (справа №814/599/16) судове рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.11.2016 року - скасовано та залишено в силі постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.08.2016 року.

На виконання вказаної постанови Верховного Суду, ГУНП в Миколаївській області наказом №212 о/с від 10.08.2018 року внесла зміни до наказу №353 о/с від 19.12.2016 року та зазначило: «капітана поліції ОСОБА_3 вважати поновленою на посаді інспектора-чергового управління інформаційного забезпечення з 21.03.2016 року та стаж служби в поліції вважати таким, що не переривався».

Водночас, суб'єктом владних повноважень при поновленні позивачки на посаді не було вирішено питання про виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: за період з 18.10.2016 року по 10.08.2018 року.

Досліджуючи довід апеляції про те, що суд першої інстанції повинен був на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України закрити провадження у справі, адже суб'єкт владних повноважень виправив оскаржувані порушення і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення, колегія суддів встановила наступне.

Дійсно, як встановлено матеріалами справи, спірний наказ скасовано суб'єктом владних повноважень до розгляду справи по суті.

Проте, як правильно зазначив суд першої інстанції, це не позбавляє судовий орган надати правову оцінку, оскаржуваному рішенню.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції обґрунтовано визнані дії ГУНП в Миколаївській області щодо прийняття наказу про звільнення позивача за скороченням штатів протиправними, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 68 Закону України «Про Національну поліцію» у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону.

Пункт 5 ч.10 ст. 62 даного Закону встановлює, що поліцейський у повному обсязі користується гарантіями соціального та правового захисту, передбаченими цим Законом та іншими актами законодавства.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції існує усталена судова практика про те, що під час вирішення адміністративних спорів із публічної служби пріоритетними для застосування є норми спеціальних законів, а в питаннях, не врегульованих спеціальним законодавством, підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Отже, якщо проаналізувати положення п. 21 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, то можна зробити висновок, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням у зв'язку зі скороченням чисельності штатів, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у роботодавця мали місце зміни в організації виробництва і праці (якщо йдеться про звільнення у зв'язку із ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації), скорочення чисельності або штату працівників, чи додержувався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази змін в організації виробництва і праці, а також те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, і те, чи не мав звільнений працівник переважне право залишитися на роботі та чи було попереджено його за 2 місяці про наступне звільнення.

Перевіряючи дотримання суб'єктом владних повноважень дотримання вимог трудового законодавства при звільненні позивача, суд першої інстанції встановив, що ніяких організаційно-штатних змін в ГУНП в Миколаївській області не відбувалось.

Так, замість 3 263 посад тимчасового штату, уведено таку ж кількість посад постійного штату.

Натомість судом було з'ясовано, що підставою для звільнення позивачки є не реорганізація та скорочення штатів, а наявність висновку атестаційної комісії від 01 березня 2016 року про невідповідність її займаній посаді.

Головним доводом апеляції є невірний розрахунок судом першої інстанції періоду вимушеного прогулу.

Так, за ствердженням апелянта, вимушений прогул позивачки складає 26 днів, а не 454, як зазначив суд першої інстанції, а саме з 18.10.2016 року по 16.11.2016 року.

Аргументами на користь такого висновку апелянт зазначає наявність рішення суду апеляційної інстанції від 16.11.2016 р. у справі №814/599/16, яке підтвердило правомірність звільнення позивачки через службову невідповідність з 21.03.2016 року.

Отже, на думку роботодавця, вимушений прогул за скороченням штатів закінчився для позивача у день набрання законної сили рішення про її звільнення через службову невідповідність.

Проте, з таким висновком апелянта погодитись не можна, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи, загальна тривалість вимушеного прогулу ОСОБА_3 у період з 18.10.2016 року по 10.08.2018 року складає 454 робочих днів.

Посилання апелянта на судове рішення, не може бути взято до уваги, адже воно визнано незаконним, а тому є підстави вважати, що існує період вимушеного прогулу з 18.10.2016 року по 10.08.2018 року.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 12.02.2019 року.