Справа № 160/8203/18
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року Справа № 160/8203/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що з 09.05.2014 року та до теперішнього часу ОСОБА_1 не користується земельною ділянкою та автостоянкою, яка розміщена на ній за адресою: м. Дніпро, вул. Гладкова, 7-Б, та не здійснює підприємницьку діяльність з надання послуг паркування транспортних засобів, оскільки невідомі особи незаконно заволоділи та користуються цією автостоянкою та земельною ділянкою без будь-яких правових підстав незаконно позбавивши позивача його приватної власності на автостоянку. Факт припинення користування зазначеною земельною ділянкою встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, та не підлягають доказуванню. У зв'язку з вищевикладеним, у ОСОБА_1 відсутній обов'язок сплачувати земельний податок з фізичних осіб за податковий період - 2018 рік, у сумі 156737,91 грн.
Ухвалою від 06.11.2018 року відкрито провадження у справі, яка розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Відповідачем 08.11.2018 року отримано копію ухвали суду про відкриття спрощеного позовного провадження в даній адміністративній справі та копію позову разом із копіями доданих до нього документів.
06.12.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що на сьогоднішній день ОСОБА_2 протиправно використовує земельну ділянку та розміщену на ній автостоянку, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, вулиця Гладкова, 7Б, в комерційних цілях. Доступ до земельної ділянки у позивача відсутній з травня 2014 року по теперішній час.
Відповідно до ч. 5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши в сукупності письмові докази, встановив наступне.
ОСОБА_1 на праві приватної власності належить автостоянка розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гладкова, 7-Б, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 13.05.2017 року № 86943811.
22.06.2011 року між позивачем та Дніпропетровською міською радою було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, якою було поновлено договір оренди землі від 30.01.2006 року до 06.04.2016 року.
З матеріалів справи вбачається, що, починаючи з 09.05.2014 року, позивач не користується земельною ділянкою та автостоянкою, яка розміщена на ній, а також не здійснює підприємницьку діяльність з надання послуг паркування транспортних засобів, внаслідок вибуття її з користування.
Так, 09.05.2014 року автостоянку, яка розміщена на земельній ділянці за адресою: вул.Гладкова, 7-Б, м. Дніпропетровськ, зайняло Приватне підприємство «АЛЬФА-МУР», представники якого демонтували та вивезли належне позивачу приміщення для охорони - сторожку металеву та встановили власну тимчасову споруду на території автостоянки.
В червні 2016 року земельну ділянку та розміщену на ній автостоянку зайняла інша фізична особа-підприємець.
Зазначені обставини підтверджуються наступним.
Отже, 05.05.2016 року скасовано право власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, по фактичному розміщенню якого надавалася в оренду земельна ділянка.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з наступного.
У відповідності до пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі ПК України), орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Згідно з п. 288.1 ст. 288 ПК України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Пунктом 288.7 ст. 288 ПК України визначено, що податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.
Відповідно до ст. 285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв'язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Згідно з п. 286.5 ст. 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 цього Кодексу.
У п. 287.1 ст. 287 ПК України встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.
У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.
Частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, факт протиправного заволодіння Приватним підприємство «АЛЬФА-МУР» земельною ділянкою, що на праві власності належить ОСОБА_1, встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, та не підлягає доказуванню.
При цьому відповідач обізнаний про вибуття з фактичного користування земельної ділянки у позивача.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року «Справа «Совтрансавто-Холдинг» проти України» суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Відповідач у ході судового розгляду справи не довів, що у спірних відносинах він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За викладених обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 (код рнокпп НОМЕР_1) судові витрати у розмірі 1567,38 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник