Справа № 826/15521/16
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 рокуя м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Кузьмишиної О.М., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційні скарги Луганської митниці Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року (розглянута у порядку письмового провадження, м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної фіскальної служби України, Луганської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року, ОСОБА_3 (далі - позивач, ОСОБА_3) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України, відповідач - 1), Луганської митниці Державної фіскальної служби (далі - відповідач - 2, Луганська митниця) та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О та визнати незаконним та скасувати наказ Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями;

- поновити ОСОБА_3 на посаді в Луганської митниці ДФС відповідно до попередньої роботи з урахуванням організаційно-штатних змін у зв»язку з реорганізацією Луганської митниці Міндоходів шляхом її приєднання до Луганської митниці ДФС;

- стягнути з Луганської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.10.2014 до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості про застосування до ОСОБА_3 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його звільнено з посади лише за формальними ознаками, в силу зайняття ним посади у певний період часу, а його вина у сприянні узурпації влади ОСОБА_5 не встановлена, а отже і застосування індивідуальної відповідальності, на думку позивача, до нього не можливе.

Крім цього, ОСОБА_3 зазначає про порушення відповідачем - 1 міжнародних принципів люстрації.

При цьому, позивач стверджує, що згідно даних, які містяться в трудовій книжці останнього, він ніколи не займав посади, які зазначені в ч. 1 ст. 9 Закону України «Про очищення влади».

В той же час, ОСОБА_3 вказує про порушення відповідачами встановленого Кодексом законів про працю України порядку звільнення за ініціативою власника.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_3»; визнано протиправним та скасовано наказ Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О «Про звільнення ОСОБА_3»; поновлено ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями; стягнено з Луганської митниці Державної фіскальної служби (92703, Луганська область, м. Старобільск, вул. Лангемака, б. 76, ) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 / адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 233 775 (двісті тридцять три тисячі сімсот сімдесят п'ять) грн. 52 коп. зобов'язано Державну фіскальну службу України проінформувати Міністерство юстиції України шляхом направлення відповідного листа щодо скасування повідомлення про звільнення ОСОБА_3 та виключення (відкликання) із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» інформації стосовно звільнення ОСОБА_3 відповідно до пункту 72 статті 36 Кодексу законів про працю України з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»; в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачами подано апеляційні скарги, в якій просить суд скасувати постанову з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова суду першої інстанції - зміні з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, що Листом Луганської митниці Міндоходів №408/12-70-72 від 23.10.2014 запропоновано Державній фіскальній службі України розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України.

До вказаного листа, Луганською митницею додано довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці та подання про звільнення з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

В подальшому, наказом Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_3» звільнено з 24.10.2014 ОСОБА_3 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ №1).

Підставою для прийняття вищевказаного наказу був лист Луганської митниці Міндоходів від 23.10.2014.

В подальшому, наказом Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О «Про звільнення ОСОБА_3» наказано вважати ОСОБА_3, заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, звільненим з посади 24.10.2014 з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України (далі - оскаржуваний та/або спірний наказ №2).

Підставою для прийняття спірного наказу №2 є наказ Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О «Про звільнення ОСОБА_3».

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Щодо строку на звернення позивача з адміністративним позовом про поновлення його порушених прав, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що з позовом до суду першої інстанції позивач звернувся у жовтні 2016 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року задоволено клопотання представників відповідачів, залишено адміністративний позов без розгляду на підставі ст. ст. 99, 100 КАС України.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суд від 17 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

На підставі вище викладеного, колегія суддів зазначає, що питання про порушення строків на звернення до суду першої інстанції вже розглянуто судами першої та апеляційної інстанції.

Щодо правового обґрунтування вимог позивача щодо поновлення його на роботі, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 займав наступні посади відповідно до копії трудової книжки:

- з 30.11.1999 по 27.05.2013 проходив службу в органах внутрішніх справ та податкової міліції безперервно в Управлінні податкової міліції Державної податкової служби України Державної податкової адміністрації ;

- з 27.08.2013 по 03.10.2013 головний державний інспектор сектору супроводження митних спорів управління правової роботи;

- з 04.10.2013 по 24.10.2014 - заступник начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі - Закон №1682-VII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 вказаного Закону очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація), в контексті приписів ч. 2 ст. 1 Закону №1682-VII, здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону №1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Водночас, п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону №1682-VII встановлено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

При цьому, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції (п. 7 ч. 1 ст. 3 Закону №1682-VII).

Зі змісту вказаного слідує, що обов'язковою умовою застосування заборони, передбаченої Законом №1682-VII є наявність двох умов, а саме: обіймання працівником сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, при цьому, посада має бути зайнята в самостійному структурному підрозділі (апараті) відповідного центрального органу виконавчої влади.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема копії трудової книжки позивача, останній з 25.02.2010 по 24.10.2014 проходив службу в органах внутрішніх справ та податкової міліції в Управлінні податкової міліції Державної податкової служби України Державної податкової адміністрації (30.11.1999 по 27.05.2013) та займав посаду заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями (04.10.2013 по 24.10.2014).

Згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та трудовій книжці, встановлено, що до ОСОБА_3 застосовується заборона визначена ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади».

В той же час, у поданні про звільнення з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями вказано, що підставою для звільнення з посади позивача є ч. 1 п. 9 ст. 3 Закону України «Про очищення влади», п. 72 ст. 36 КЗпП України.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів критично ставиться до вказаних посилань, оскільки ані в довідці, ані в поданні не надано оцінку чи є головний відділ податкової міліції та управління податкової міліції самостійними структурними підрозділами Державної податкової служби України.

Крім того, вказані документи не містять в собі оцінки чи є самостійним структурним підрозділом управління боротьби з контрабандою та митним правопорушеннями Луганської митниці Міндоходів.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини щодо місця роботи позивача викладені в довідці та відповідному поданні не можуть бути підтвердженні належними та достатніми доказами. Оскільки особова справа ОСОБА_3 втрачена, що підтверджується листом Луганської митниці ДФС від 22.09.2016 №К25/ц/12-70-04.

Поряд з цим, організацію, повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 №3166-VI (далі - Закон №3166-VI).

Згідно з ч. 1 ст. 6 вказаного закону Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Президентом України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції (ч. 1 ст. 16 Закону Закон №3166-VI).

Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством (ч. 2 ст. 16 Закону №3166-VI).

Отже, відмінні від міністерства центральні органи виконавчої влади виконують функції з реалізації державної політики.

Відповідно до п.1 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 року № 584/2011, до системи органів Державної податкової служби України (ДПС України) належать центральний апарат та територіальні органи - державні податкові служби в Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, областях, округах (на два і більше регіони), державні податкові інспекції у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, міжрайонні, об'єднані та спеціалізовані державні податкові інспекції. ДПС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). ДПС України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію єдиної державної податкової політики, а також державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, здійснює міжгалузеву координацію у цій сфері.

Згідно з п. 3 Положення про Державну податкову службу України, затвердженого Указом Президента України від 12.05.2011 року № 584/2011, основними завданнями ДПС України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної податкової політики і державної політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів; 2) реалізація державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів; 3) здійснення контролю за додержанням податкового законодавства та іншого законодавства у випадках, коли здійснення такого контролю покладено на органи державної податкової служби, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків, зборів та інших платежів, установлених законодавством (далі - податки, інші платежі); 4) запобігання злочинам та іншим правопорушенням, віднесеним законом до компетенції податкової міліції, їх виявлення, розкриття, припинення та розслідування.

Таким чином, Державна податкова служба України є центральним органом виконавчої влади уповноваженим на реалізацію державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, відповідно Управління податкової міліції Державної податкової служби у Луганській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади та не наділене повноваженнями на формування державної податкової політики.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 №981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби», а також переліку територіальних органів, наведений у додатку до вказаної постанови Державна податкова служба у Луганській області утворена як юридична особа публічного права.

Пунктом 1 Положення про державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 24 серпня 2000 року № 1022/2000, Держмитслужба України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері митної справи. Діяльність Держмитслужби України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну митну службу України, затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року № 582/2011 державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр). Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справ.

В той же час, згідно з п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», а також Переліку територіальних органів Міндоходів, які утворюються, що наведений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229, територіальні органи Міністерства доходів і зборів, в тому числі й Луганська митниця Міндоходів утворена як юридична особа публічного права.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» передбачено реорганізацію шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Міністерства доходів і зборів (в тому числі і до Луганської митниці Міндоходів) територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби (в тому числі і Луганської митниці Міндоходів) згідно з додатком 2.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» територіальні органи Міністерства доходів і зборів визначено правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 року № 311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 1, у якому, серед інших, зазначена Луганська митниця Міндоходів.

Пунктом 2 вищевказаної постанови реорганізовані територіальні органи Міністерства доходів і зборів шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком 2, в тому числі реорганізовано Луганську митницю Міндоходів шляхом приєднання до Луганської ДФС.

З системного аналізу викладеного вбачається, що Державна податкова служба та Державна митна служба України є центральними органами виконавчої влади, що уповноважені на реалізацію державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та реалізацію державної політики у сфері митної справи.

Отже, ст. 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), а ст. 3 цього ж Закону наводить критерії, згідно з якими заборона розповсюджується на осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального ( регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Суд зазначає, що позивач на займаних ним посадах не здійснював формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, оскільки відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» такі повноваження належать відповідним міністерствам, а згідно з Положенням про Державну податкову службу України та Державну митну службу останні утворюються лише для забезпечення реалізації державної податкової політики та політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів та реалізації державної політики у сфері митної справи.

Аналогічну позицію викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.06.2017 року по справі № К/800/33174/16.

Щодо посилання позивача на порушення відповідачами трудового законодавства, оскільки звільнення з підстав Закону №1682-VII, колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів залишає поза увагою зазначені вище доводи, оскільки звільнення з підстав Закону №1682-VII, як в розумінні КЗпП України, так й самого Закону №1682-VII, за своєю правовою природою не є звільненням з ініціативи власника, а є окремим видом припинення трудових правовідносин.

Поряд з цим, у відповідності до ст. 19 Закону України від 29.06.2004 N 1906-IV «Про міжнародні договори» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно із Законом від 17.07.1997 N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу N 1 та протоколів NN 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких видана Верховною Радою, є частиною законодавства України.

Згідно із статтею 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Протоколу № 11 до Конвенції від 25.06.1958 «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961 р.), передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб'єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію №1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Установлені згадуваною Резолюцією №1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006 року у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007 року у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007 року у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008 року у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст. 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії.

Застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Проте, відповідачами не надано жодних доводів та доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_5, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

На підставі вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в частині визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О.

Як наслідок, наявні підстави для визнання протиправним та скасування наказу Луганської митниці Міндоходів від 24.10.20144 №488-О про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, оскільки останній має похідний характер від наказу Державної фіскальної служби України від 24.10.2014 №1032-О, протиправність якого встановлено судом під час розгляду даної адміністративної справи.

З огляду на вказані обставини, наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді в Луганської митниці ДФС на попередній роботі.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі незаконного звільнення працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що, в разі відсутності посади позивача (з об'ємом повноважень, які існували на дату звільнення) роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику іншу посаду відповідно до його кваліфікації, а в разі незгоди працівника на іншу роботу, роботодавець зобов'язаний виконати судове рішення, здійснивши відповідні зміни в організації праці.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено (постанова Верховного Суду України від 28.10.2014).

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне акцентувати увагу, що позивач, в контексті ст. 235 КЗпП України, підлягає поновленню саме на посаді, з якої був звільнений, тобто на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

Проте, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині щодо визначення суми, що підлягає стягненню з відповідача - 2, саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку.

Із абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

У період із 08.07.204 року по 07.11.2014 року у роботі Луганської митниці Міндоходів було встановлено простій, у зв'язку із обставинами, які створюють загрозу життю та здоров'ю працівників територіальних органів Міндоходів (відповідно до наказів від 08.07.2014 року№381 та від 07.11.2014 року №256).

Згідно з довідкою Державної фіскальної служби України від 08.11.2016 №75 середньоденний заробіток становить 247, 12 грн.

Кількість днів вимушеного прогулу починаючи з 25.10.2014 року по 06.08.2018 року складає 945 днів (з урахуванням листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік», листа Міністерства соціальної політики України від 19.10.2017 р. №224/0/103-17/214 та розрахунку Міністерства соціальної політики України на 2018 рік).

Отже, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_3 становить 233 528, 40 грн. (247, 12 грн. х 945 р.д.).

Окрім зазначеного, вище колегія суддів зазначає те, що позивачем не оскаржено рішення суду першої інстанції в частині обчислення суми середнього заробітку.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мір досліджено обставини справи на підставі яких суд прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню проте помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, але помилкове застосування норм матеріального права призвели до неправильного вирішення питання, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні на піставі ст. 317 КАС України.

.Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Луганської митниці Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України - задоволити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року - змінити, виклавши п'ятий абзац її резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути з Луганської митниці Державної фіскальної служби (92703, Луганська область, м. Старобільск, вул. Лангемака, б. 76, ) на користь ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 / адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року по 06 серпня 2018 року згідно довідки №75 Державної фіскальної служби України, у розмірі 233 528, 40 (двохсот тридцяти трьох тисяч п'ятсот двадцяти восьми) гривень 40 копійок без урахування податків, зборів та інших обов'язкових платежів, за виключенням вже виплаченого середнього заробітку за один місяць.»

У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 08 лютого 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: О.М. Кузьмишина,

О.Є. Пилипенко