Справа № 805/4717/15-а
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року

Київ

справа №805/4717/15-а

адміністративне провадження №К/9901/36631/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Хохуляка В.В.,

суддів: Бившевої Л.І., Шипуліної Т.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2015 (суддя - Галатіна О.О.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 (головуючий суддя - Сухарьок М.Г., судді: Блохін А.А., Гаврищук Т.Г.) у справі №805/4717/15-а за адміністративним позовом Державного підприємства «Артемсіль» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Артемсіль» звернулося до адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби про скасування податкового повідомлення-рішення від 27.05.2015 №.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2015, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016, позовні вимоги задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з правомірності формування позивачем податкового кредиту за господарськими операціями з контрагентами з огляду на те, що факт вчинення спірних операцій підтверджується належними первинними документами складеними за результатом дійсних, реально виконаних правочинів. Суди також зазначили, що позивач, за умови дотримання правил ведення податкового обліку, не може бути позбавлений права на відшкодування податку на додану вартість у разі невиконання його контрагентами зобов'язань щодо сплати такого податку.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій відповідач звернувся з касаційною скаргою до суду касаційної інстанції, в якій просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2015 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 у справі №805/4717/15-а, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.07.2017 відкрито касаційне провадження на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2015 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 у справі №805/4717/15-а.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема, пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пункту 202.1 статті 202 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пункту 3 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Доводи Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби зводяться до того, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, неправильно застосовано норми матеріального права, що стало причиною скасування правомірно прийнятого податкового повідомлення-рішення. Зокрема, відповідач посилається на безпідставність формування позивачем податкового кредиту за результатом взаємовідносин з контрагентами. На думку органу доходів і зборів, невідображення даних податкової накладної в податкових зобов'язаннях продавця, свідчить про юридичну дефектність відповідних первинних документів та не дає покупцю права на формування показників податкового обліку. А тому, прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість є правомірним, підстави для його скасування - відсутні.

Натомість Державне підприємство «Артемсіль» у запереченні на касацій скаргу зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими та такими, що відповідають діючому законодавству та практиці розгляду аналогічних спорів. Зокрема позивач зазначає, що наявність у платника податків належним чином оформлених податкових накладних є підставою для включення до податкового кредиту такого платника сум податку на додану вартість за такими накладними за умови вчинення реальних дій по виконанню господарської операції. Таким чином, суди попередніх інстанції дійшли правильного висновку, що позивач, за умови дотримання правил ведення податкового обліку, не може бути позбавлений права на відшкодування податку на додану вартість у разі невиконання його контрагентами зобов'язань щодо сплати такого податку. Таким чином, позивач просить касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 01.02.2019 визнано за можливе проведення попереднього розгляду справи №805/4717/15-а та призначено попередній розгляд даної справи на 05.02.2019.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що посадовими особами Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби було проведено камеральну перевірку даних Державного підприємства «Артемсіль» задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість щодо від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за лютий 2015 року, за результатами якої складено акт від 09.04.2015 №127/28-10-47/00379790.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), в результаті чого позивачем завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року на 876426,00грн.

Не погодившись з висновками викладеними у вказаному акті перевірки, позивачем на адресу органу доходів і зборів подано заперечення від 09.04.2015 №127/28-10-47/00379790.

Розглянувши подані заперечення, податковий орган листом від 22.05.2015 №2839/10/28-03-47 змінив суму завищеного підприємством бюджетного відшкодування податку на додану вартість за лютий 2015 року на 872194,40грн.

На підставі висновків викладених в вказану акті перевірки від 09.04.2015 №127/28-10-47/00379790 та з урахуванням змін внесених до нього, викладених у листі від 22.05.2015, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.05.2015 №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 872194,00грн. та нараховано штрафні санкції в розмірі 436097,00грн.

Фактичною підставою для зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування став висновок контролюючого органу про безпідставність формування позивачем податкового кредиту за взаємовідносинами з Комунальним підприємством «Компанія «Вода Донбасу», Державним підприємством «Донецька залізниця», Публічним акціонерним товариством «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» Артемівське управління по газопостачанню та газифікації» з огляду на те, що вказані контрагенти не задекларували свої податкові зобов'язання у відповідні податкові періоди. Обґрунтовуючи свою позицію орган доходів і зборів виходив з того, що невідображення даних податкової накладної в податкових зобов'язання продавця, позбавляє покупця права на податковий кредит, оскільки статус податкового документа податкова накладна набуває в момент відображення її даних в податкових зобов'язаннях контрагента. Також відповідач зазначає, що Податковим кодексом України встановлено прямий взаємозв'язок між податковим кредитом з податку на додану вартість платника податку та податковим зобов'язанням його контрагента.

Реальність здійснення господарських операцій з контрагентами податковим органом не заперечувалася.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах власної господарської діяльності платника податку та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Порядок визначення сум податку, що підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України регламентований статтею 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), вимоги якого платник податків зобов'язаний дотримуватися і виключно за умови порушення якого, заявлення від'ємного значення з податку на додану вартість до бюджетного відшкодування може бути визнано неправомірним.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пунктом 200.4 статті 200 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що платник податків має право на бюджетне відшкодування стосовно тієї суми податку на додану вартість, яка фактично сплачується ним у будь-яких попередніх податкових періодах, що відповідає загальному поняттю відшкодування як компенсації понесених витрат.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та його контрагентами було укладено ряд договорів про надання послуг та купівлі продажу. Реальність спірних господарських операцій позивача з контрагентами підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, договорами, додатками до договорів, прибутковими ордерами, рахунками-фактури, товарно-транспортними накладними, актами приймання-передачі товару, сертифікатами, видатковими накладними та податковим накладними. Розрахунок за придбані позивачем товари (роботи, послуги) було проведено між сторонами в безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарських операцій, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами. Судами попередніх інстанцій не встановлено жодного фактичного порушення вимог наведених норм законодавства, яке б позбавляло позивача права на формування податкового кредиту.

Реальність здійснення господарських операцій позивача з контрагентами податковим органом не заперечується.

Таким чином, виходячи зі змісту викладених норм, та враховуючи той факт, що позивачем виконано всі умови, передбачені податковим законодавством, а тому останнім правомірно заявлено суму до бюджетного відшкодування.

Судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача на юридичну дефектність первинних документів, оформлених за результатами господарських операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки податкове законодавство не ставить право платника податку на формування податкового кредиту та заявлення бюджетного відшкодування у залежність від сплати податку іншими учасниками по всьому ланцюгу товарообігу.

Допущені попередніми постачальниками у ланцюгу постачання товару певні порушення податкового законодавства тягнуть негативні наслідки саме для таких постачальників та не впливають на право позивача на віднесення до складу податкового кредиту сплаченого податку на додану вартість постачальникам товару та заявлення до бюджетного відшкодування від'ємного значення з податку на додану вартість.

Лише встановлення в ході судового розгляду факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови в отриманні бюджетного відшкодування.

Натомість, податковою інспекцією не наведено жодних доводів щодо наявності в діях Державного підприємства «Артемсіль» ознак неправомірних дій.

Також, суд касаційної інстанції зазначає, що позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття добросовісний платник, яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції», Суд звертав увагу на необхідність покладення обов'язку доказування на податковий орган, що цілком відповідає положенням статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях Державного підприємства «Артемсіль» ознак неправомірних дій, а наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо протиправності прийняття спірного податкового повідомлення-рішення від 27.05.2015 №.

Враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 10.11.2015 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 29.11.2016 у справі №805/4717/15-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна

Судді Верховного Суду