Справа № 344/15082/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/862/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2018 року (головуючий суддя Польська М.В., м.Івано-Франківськ, рішення проголошено о 13:54:09) у справі № 344/15082/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до інспектора роти №2 Управління патрульної поліції в Житомирській області Кучера Романа Миколайовича про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2018 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до інспектора роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції молодшого лейтенанта поліції Кучера Романа Миколайовича (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії НК №775545 в справі про адміністративне правопорушення від 14 вересня 2018 року в частині визнання позивача винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення штрафу у цій частині.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції , покликаючись на порушення норм матеріального права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на переконання позивача автомобіль, яким він керував не належить до категорії транспортних засобів, які підлягають обов'язковому технічному контролю. Позивач зазначає, що він є керівником юридичною особи власника транспортного засобу, а сам автомобіль використовується ОСОБА_2 лише у службових цілях, а не для перевезення пасажирів чи вантажів з метою отримання прибутку.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримує, просить її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржене судове рішення змінити в частині підстав відмови в позові враховуючи наступне.

Зі змісту оскарженої постанови серії НК №775545 судом встановлено, що 14 вересня 2018 року позивач, ОСОБА_2, керуючи автомобілем Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1 на 160-ому км автодороги Київ-Ковель-Ягодин перетнув подвійну суцільну лінію дорожньої розмітки 1.3., та був зупинений працівниками поліції. При цьому поліцейськими встановлено, що згаданий транспортний засіб підлягає обов'язковому технічному контролю, проте своєчасно його не пройшов, що є порушення пп. 34.1.3 та 31.3 Б Правил дорожнього руху. Відтак позивача притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позивач оспорював його притягнення до адміністративної відповідальності в частині того, що він керував транспортним засобом, який підлягає обов'язковому технічному контролю, який своєчасно його не пройшов.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що автомобіль, яким керував позивач, належить юридичній особі та використовується нею у господарській діяльності з метою отримання прибутку, а тому такий транспортний засіб підлягає обов'язковому технічному контролю.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 3 ст.121 КУпАП, адміністративна відповідальність настає у випадку керування водієм транспортним засобом, що підлягає обов'язковому технічному контролю, але своєчасно його не пройшов.

Як визначено у нормах статті 35 Закону України «Про дорожній рух» транспортні засоби, що беруть участь у дорожньому русі та зареєстровані територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України, підлягають обов'язковому технічному контролю відповідно до цієї статті. При цьому, обов'язковому технічному контролю не підлягають:

1) легкові автомобілі усіх типів, марок і моделей, причепи (напівпричепи) до них (крім таксі та автомобілів, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку), мотоцикли, мопеди, мотоколяски та інші прирівняні до них транспортні засоби - незалежно від строку експлуатації;

2) легкові автомобілі, що використовуються для перевезення пасажирів або вантажів з метою отримання прибутку, вантажні автомобілі незалежно від форми власності вантажопідйомністю до 3,5 тонни, причепи до них - із строком експлуатації до двох років.

3) технічні засоби для агропромислового комплексу, визначені Законом України «Про систему інженерно-технічного забезпечення агропромислового комплексу України».

Як встановлено судом зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ727345 автомобіль Skoda Octavia A5, номерний знак НОМЕР_1, яким керував ОСОБА_2, зареєстрований за Товариством з обмеженою відповідальністю «Гольціндурстрі Швайкгофер Україна», тобто є власністю юридичної особи. Директором цієї юридичної особи, згідно доводів апеляційної скарги є позивач - ОСОБА_2

Зі змісту норм статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Згідно частини першої статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Зважаючи на норми статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб'єктами господарювання є, зокрема господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до частини третьої статті 80 Господарського кодексу України Товариством з обмеженою відповідальністю є господарське товариство, що має статутний капітал, поділений на частки, розмір яких визначається установчими документами, і несе відповідальність за своїми зобов'язаннями тільки своїм майном. Учасники товариства, які повністю сплатили свої вклади, несуть ризик збитків, пов'язаних з діяльністю товариства, у межах своїх вкладів.

В частині першій статті 139 ГК України майном у сфері господарювання у цьому Кодексі визнається сукупність речей та інших цінностей (включаючи нематеріальні активи), які мають вартісне визначення, виробляються чи використовуються у діяльності суб'єктів господарювання та відображаються в їх балансі або враховуються в інших передбачених законом формах обліку майна цих суб'єктів.

Системний аналіз вказаних норм зумовлює висновок, що використання суб'єктом господарської діяльності належного йому майна здійснюється з метою провадження підприємництва, а відтак, як кінцевий результат - отримання прибутку.

Колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апелянта та зазначає, що норми статті 35 Закону України «Про дорожній рух», на які покликається позивач в апеляційній скарзі, передусім виокремлюють ті транспортні засоби, які використовуються у комерційних цілях, тобто у підприємницькій діяльності незалежно від її напрямку. Відтак, перевезення працівників транспортним засобом, належного суб'єкту господарювання, є використанням його з метою отримання прибутку, адже здійснюється з метою досягнення результатів підприємницької діяльності. Тому, позиція позивача щодо належності керованого ним автомобілем до категорії транспортних засобів, які не підлягають обов'язковому технічному контролю, є помилковою.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб'єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п'ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п'ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п'ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев'ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

З наведеної норми слідує, що суб'єктом владних повноважень, який розглядає справу про адміністративне правопорушення і виносить постанову про притягнення до адміністративної відповідальності, є відповідний Орган в особі конкретної посадової особи.

Отже, інспектори патрульної поліції при розгляді справи про адміністративне правопорушення діють від імені органів Національної поліції, а не від свого імені.

Таким чином, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган Національної поліції.

Проте, розглядуваний адміністративний позов позивачем заявлено до інспектора роти №2 Управління патрульної поліції в Житомирській області Кучера Романа Миколайовича, тобто до неналежного відповідача.

Належним відповідачем у даній справі є Управління патрульної поліції в Житомирській області

Відповідно до ч. 3 ст. 48 КАС України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. Після заміни сторони, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку. Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Таким чином з наведених норм слідує, що можливість заміни неналежного відповідача може бути здійснена виключно судом першої інстанції.

Отже, враховуючи що адміністративний позов заявлено до неналежного відповідача та з врахуванням відсутності в суду апеляційної інстанції можливості замінити його належним відповідачем, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову, який заявлений до неналежного відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального, однак допустив помилкове застосування норм процесуального права, а тому оскаржене рішення в частині мотивування слід змінити.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Згідно частини четвертої цієї ж статті зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Керуючись ст. ст. 229, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2018 року у справі № 344/15082/18 змінити в частині мотивів відмови в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
І. І. Запотічний