Справа № 560/4224/18
Суддя: Тарновецький І.І.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 560/4224/18
РІШЕННЯ

іменем України

06 лютого 2019 рокум. Хмельницький
Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Тарновецького І.І. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у призначені ОСОБА_1, пенсії по втраті годувальника виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн. згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року;

- зобов'язати відповідача призначити, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсію по втраті годувальника, виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн., згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року з дня звернення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що в серпні 2018 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Хмельницькій області із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка, ОСОБА_2, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС і віднесеного до першої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, який був інвалідом І групи довічно, із врахуванням заробітку за його роботу у зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 у сумі 890,24 грн., згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року. Відповіддю від 04.09.2018 за № 2024/Б-8 позивачу відмовлено у призначенні пенсії із врахуванням заробітку за роботу у зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн. згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року на тій підставі, що не можливо встановити період перебування ОСОБА_2 в зоні відчуження. З такою позицією відповідача позивач не погоджується, внаслідок чого звернулася до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 17.12.2018 відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати розгляд справи відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Відповідач 04.01.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не визнає, оскільки згідно наявних даних встановити період перебування ОСОБА_2 в зоні відчуження не було можливості. Перерахунок пенсії ОСОБА_2 було проведено, виходячи із заробітної плати, одержаної за період роботи в зоні відчуження з 01.11.1987 - 22.11.1987, починаючи з 23.02.2015, на виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015 по справі № 686/5128/15-а, яке набрало законної сили 17.06.2015. Постанова Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015 для врахування заробітної плати не може братися до уваги при обчисленні розміру пенсії у зв'язку з втратою годувальника для ОСОБА_1. Водночас перерахунок пенсії не може проводитись на припущеннях чи даних, які не відповідають первинним документам.

Крім того, у відзиві на позов відповідач вказав про необхідність розгляду даної справи з викликом сторін.

Суд зазначає, що частинами п'ятою - шостою статті 262 КАС України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Таким чином, зважаючи на те, що дана справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 КАС України, відсутня необхідність призначати розгляд справи в судовому засіданні. Тому, клопотання відповідача до задоволення не підлягає.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що чоловік позивача - ОСОБА_2, був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (період з 25.10.1987 по 22.11.1987), що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками № 128 від 26.07.1991 та № 1222 від 27.08.1991.

Із експертного висновку Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.06.2018 вбачається, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_2, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивачка з 24.05.1970 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб від 28.05.1970 НОМЕР_2.

Відповідно до посвідчення НОМЕР_3, яке видане 10.07.2018 ОСОБА_1 є дружиною померлого громадянина із числа ліквідаторів 1-ї категорії, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою.

Встановлено, що ОСОБА_2 - чоловік ОСОБА_1 отримував пенсію відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

21.08.2018 позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії по втраті годувальника виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2, за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн. згідно довідки за № 78 від 24.07.2017.

Листом № 2024/Б-8 від 04 вересня 2018 року Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області відмовило позивачу в переході на пенсію в разі втрати годувальника. Відмова мотивована тим, що не можливо встановити період перебування ОСОБА_2 в зоні відчуження. А також, зазначено, що перерахунок пенсії ОСОБА_2 було проведено, виходячи із заробітної плати, одержаної за період роботи в зоні відчуження з 01.11.1987 - 22.11.1987, починаючи з 23.02.2015, на виконання постанови Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015 по справі № 686/5128/15-а, яке набрало законної сили 17.06.2015. Однак, постанова Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015 для врахування заробітної плати не може братися до уваги при обчисленні розміру пенсії у зв'язку з втратою годувальника для ОСОБА_1.

Вважаючи таку відмову протиправною та такою, що порушують права та законні інтереси позивача, ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Статтею 13 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" визначено, що держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за втрату годувальника, якщо його смерть пов'язана з Чорнобильською катастрофою.

Загальні умови призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника визначені в статті 36 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. При цьому згідно з п. 1 ч. 2 статті 36 Закону № 1058-IV непрацездатними членами сім'ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 3 статті 36 Закону № 1058-IV до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону № 1058-IV пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на одного непрацездатного члена сім'ї в розмірі 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім'ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім'ї здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому склалися обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38).

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатними членами сім'ї вважаються, у тому числі, б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім'ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім'ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, мають право перейти на нову пенсію.

Згідно з ч. 1 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення», сім'ї годувальника, який помер внаслідок трудового каліцтва чи професійного захворювання, а також сім'ї померлого пенсіонера пенсія призначається незалежно від стажу роботи годувальника.

Відповідно до ст. 46Закону України «Про пенсійне забезпечення», сім'я, яка має право на пенсію в разі втрати годувальника, може звертатися за призначенням пенсії в будь-який час після смерті або встановлення безвісної відсутності годувальника без обмеження будь-яким строком.

Пенсії в разі втрати годувальника призначаються:

а) сім'ям осіб, зазначених у статті 3 цього Закону, - незалежно від того, коли помер годувальник: у період роботи (навчання) чи після припинення роботи (навчання);

б) сім'ям пенсіонерів - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення виплати пенсії.

Згідно зі 47 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія в разі втрати годувальника встановлюється на весь період, протягом якого член сім'ї померлого вважається непрацездатним згідно з статтею 37 цього Закону, а членам сім'ї, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" , - довічно.

Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім'ї провадиться з першого числа місяця, що йде за тим місяцем, в якому настали обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Частиною 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що переведення з одного виду пенсій на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Судом встановлено те, що ОСОБА_1 з 24.05.1970 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, та знаходилася на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2, досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто є непрацездатним членом сім'ї померлого годувальника ОСОБА_2.

ОСОБА_2 перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, був учасником ліквідації аварії на ЧАЕС 1-ї категорії, визнаний інвалідом 1 групи та отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Окрім того, згідно з експертним висновком Львівської регіональної міжвідомчої експертної комісії від 27.06.2018 захворювання ОСОБА_2, що призвело до його смерті, було пов'язане з виконанням ним обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Даний факт підтверджується матеріалами справи, а саме копіями: свідоцтва про шлюб, свідоцтва про смерть ОСОБА_2, посвідчення дружини померлого громадянина із числі ліквідаторів категорії першої, смерть якого пов'язана з Чорнобильською катастрофою, посвідчення НОМЕР_3, видане 10.07.2018, експертного висновку, довідки № 128 від 26.07.1991, довідки Хмельницького автотранспортного підприємства № 1222 від 27.08.1991, наказу № 170 від 24.10.1987, довідки Хмельницького автотранспортного підприємства № 37, довідки Хмельницького автотранспортного підприємства № 78 від 24.07.2018.

Окрім того, на вимогу суду відповідач надав копії пенсійної справи ОСОБА_1, в матеріалах якої також містяться відповідні письмові докази.

Також, в матеріалах справи наявна постанова Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015 по справі № 686/5128/15-а, якою встановлено факт роботи померлого ОСОБА_2 в зоні відчуження та визначено нарахування відповідної заробітної плати у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент призначення.

Суд, безпосередньо дослідивши зазначені вище докази, прийшов до висновку про те, що в матеріалах справи є достатні, належні та допустимі докази того, що померлий чоловік позивача - ОСОБА_2, приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та працював в зоні відчуження в період з 01.11.1987 по 22.11.1987. Тим самим, спростовуються доводи відповідача про те, що з наданих позивачем документів не можливо встановити період перебування ОСОБА_2 в зоні відчуження.

З огляду на це, судом встановлено, що ОСОБА_2 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та працював в зоні відчуження в період з 01.11.1987 по 22.11.1987.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що, оскільки померлий ОСОБА_2 отримав інвалідність та захворювання, що призвело до смерті внаслідок виконання обов'язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС і був учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, його дружина - ОСОБА_1, має право на отримання пенсії по втраті годувальника на підставі Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". У свою чергу, відповідачем було порушене право позивача на отримання пенсії по втраті годувальника після смерті чоловіка, що було встановлено в ході судового розгляду справи.

Окрім того, пенсія померлому ОСОБА_2 вже була призначена та виплачувалася йому на підставі документів, наявних в матеріалах його пенсійної справи та на підставі постанови Хмельницького міськрайонного суду від 26.03.2015. Тому суд не вбачає підстав для витребування у позивача додаткових документів для переведення її на пенсію померлого чоловіка, розмір якої вже призначався раніше.

Таким чином, суд прийшов до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у призначені пенсії по втраті годувальника виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови у призначені ОСОБА_1, пенсії по втраті годувальника виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987. підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги позивача зобов'язати відповідача призначити, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника, виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн., згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року з дня звернення, суд зазначає наступне.

Як визначає практика Європейського суду з прав людини в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Судом встановлено, що позивач звертаючись із заявою про призначення їй пенсії по втраті годувальника, подала до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області довідку про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках № 78 від 24.07.2017, згідно якої просить провести їй перерахунок призначеної пенсії по втраті годувальника.

Визначаючи протиправність дій відповідача, судом також встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, здійснено неналежний розгляд усіх доданих позивачем документів, зокрема, довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках № 78 від 24.07.2017, що підтверджується листом від 04.09.2018 № 2024/Б-8.

Відповідно до Рекомендацій №R (80) 2 щодо здійснення дискреційних повноважень адміністративними органами, прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 р. термін "дискреційне повноваження" означає повноваження, яке надає адміністративному органу певний ступінь свободи під час прийняття рішення, таким чином даючи йому змогу вибрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке буде найбільш прийнятним.

Таким чином, дискреційними є повноваження, які залишають державному органу чи його посадовій особі свободу розсуду після з'ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб'єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача призначити, здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії по втраті годувальника, виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987 в сумі 890,24 грн., згідно довідки за № 78 від 24 липня 2017 року з дня звернення.

В той же час, згідно ч.2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, вихід за межі позовних вимог можливий, але повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, на захист яких поданий позов.

Вказане підтверджується роз'ясненням поняття "виходу за межі позовних вимог", наведеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року "Про судове рішення". Так, відповідно до пункту 3 цієї Постанови виходом за межі позовних вимог є вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи наведене, суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, та визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, оформленого листом від 04.09.2018 № 2024/Б-8 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по втраті годувальника та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії по втраті годувальника від 21.08.2018 та додані до неї документи, у відповідності до вимог чинного законодавства України та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд вважає, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час розгляду справи не доведено правомірність вчинених ним дій при прийнятті рішення про відмову позивачу у призначенні пільгової пенсії.

Суд зазначає, що решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини другої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню судові витрати понесені позивачем у даній справі в загальній сумі 704,80 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області у сумі 352,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо відмови у призначені ОСОБА_1, пенсії по втраті годувальника виходячи із заробітної плати, одержаної ОСОБА_2 за роботу в зоні відчуження з 01.11.1987 по 22.11.1987.

Визнати протиправним і скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, оформленого листом від 04.09.2018 № 2024/Б-8 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії по втраті годувальника.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення їй пенсії по втраті годувальника від 21.08.2018 та додані до неї документи, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352,40 грн. (триста п'ятдесят дві гривні сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1)
Відповідач:Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Герцена, 10, м. Хмельницький, Хмельницька область, 29000 , код ЄДРПОУ - 21318350)

Головуючий суддя /підпис/ І.І. Тарновецький
"Згідно з оригіналом" Суддя І.І. Тарновецький