Справа № 460/274/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

11 лютого 2019 року м. Рівне №460/274/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Зозулі Д.П., після одержання позовної заяви

ОСОБА_1
до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області
провизнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) звернувся до суду з позовом до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (далі - відповідач), в якому просив суд:

1.Визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо не надіслання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні.

2.Зобов'язати уповноважених осіб Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зняти арешт з усього нерухомого майна та заборону на його відчуження, номер запису про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 9659506.

В обґрунтування позовних вимоги позивач зазначив, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.02.2010 було постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонер товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість в сумі 10939 доларів США 04 центи, що станом на 07.09.2009 за курсом НБУ становило 87 457,62грн. та сплачені при подачі позову до суду судовий збір в сумі 874,57грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної цивільної справи в сумі 120,19грн. На підставі даного рішення суду було видано виконавчий лист від 18.03.2010 №2-580/2010 та було відкрито виконавче провадження №51736516. У вищезазначеному виконавчому провадженні була повністю стягнута заборгованість, в результаті чого було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 04.04.2017. Також було постановлено припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення. Однак, згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 наявний арешт нерухомого майна. Підставою даного обтяження була постанова Державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції від 25.03.2010 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Всупереч положенням ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» жодного повідомлення про накладення на майно арешту позивав не отримував, державний виконавець не надсилав постанову про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі, з огляду на таке.

Так, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16.02.2010 у цивільній справі вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості в сумі 10939 доларів США 04 центи, що станом на 07.09.2009 за курсом НБУ становило 87 457,62грн. та сплачені при подачі позову до суду судовий збір в сумі 874,57грн. і витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду даної цивільної справи в сумі 120,19грн.

На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист від 18.03.2010 №2-580/2010 та 25.07.2016 було відкрито виконавче провадження №51736516 по стягненню боргу в сумі 88452,19грн.

Згідно відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, встановлено про чинність постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н від 25.03.2010, що і стало підставою для звернення позивача ОСОБА_1 до суду.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Частиною 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Разом з тим, частинами 1 та 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII) передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою, а саме частиною другою статті 74 Закону України від 02.06.2016№ 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання виконавчих документів, незалежно від того, у порядку якої юрисдикції було прийнято рішення, що є виконавчим документом. В іншому випадку, справа за позовом сторони виконавчого провадження, підлягає розгляду у порядку юрисдикції суду, що видав виконавчий документ.

Вказана правова позиція суду співпадає з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах по справах № 921/16/14-г/15 від 06.06.2018, № 127/9870/16-ц від 06.06.2018 та № 2-01575/11 від 28.11.2018.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз наведеного свідчить про те, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до адміністративного суду лише в разі відсутності у законі іншого судового порядку оскарження. Якщо ж законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Так судом встановлено, що на виконанні у Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження №51736516 з примусового виконання виконавчого листа №6-1029 виданого Рівненським районним судом від 18.03.2010 про стягнення з ОСОБА_1 на користь відкритого акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості в сумі 88452,19грн.

З метою забезпечення виконання виконавчого документа, державним виконавцем 25.03.2010 б/н прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.03.2010.

Із матеріалів справи встановлено, що позивач просить суд визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо не надіслання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження у виконавчому провадженні, та зобов'язати уповноважених осіб Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області зняти арешт з усього нерухомого майна та заборону на його відчуження, номер запису про обтяження у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 9659506.

Отже, до спірних правовідносин належить застосувати ч. 1 ст. 74 Закону України 02.06.2016 № 1404-VIII де зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Тобто критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача, як сторони у виконавчому провадженні.

Окрім цього, ч. 1 ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Оскільки, оскаржувані дії відповідача щодо визнання протиправною бездіяльність про не надіслання постанови про арешт майна боржника, оголошення заборони його відчуження та зобов'язання зняти арешт з усього нерухомого майна, вчинені по цивільній справі у межах виконання виконавчого листа № 6-1029 від 18.03.2010 виданого Рівненським районним судом, то вказані дії державного виконавця підлягають оскарженню до суду, який видав виконавчий документ за правилами цивільного судочинства.

Також суд звертає увагу, що у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви NN 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії", заява N 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <...> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Таким чином, беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки даний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 170, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження в справі №460/274/19, за позовом ОСОБА_1 до Рівненського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складання. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали складено: 11 лютого 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.