Справа № 826/3808/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

13 лютого 2019 року №826/3808/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнмвому Д.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_2
до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправним та скасування наказу від 28.02.2017 №1370,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу від 28.02.2017 №1370.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для призначення перевірки та проведення фактичної перевірки, визначені статтею 80 Податкового кодексу України. Крім того, посадовими особами контролюючого органу не було дотримано порядку проведення перевірки, а саме: не надано службових посвідчень та направлення на проведення перевірки.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що при прийнятті оспорюваного наказу контролюючий орган діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України. На спростування позиції позивача, відповідачем додано до матеріалів справи копії направлень на проведення перевірки, наказу про проведення фактичної перевірки та доповідної записки.

Відповідно до пункту 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Начальником Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві Л.Д. Демченко видано наказ від 28.02.2017 №1370 про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 щодо дотримання норм законодавства з питань здійснення оптової та роздрібної торгівлі алкогольними напоями тютюновими виробами, здійснення розрахункових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, з 01.03.2017 тривалістю 10 діб за період діяльності з 01.03.2016 по 10.03.2017.

Вважаючи вказаний наказ про проведення фактичної перевірки протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 62 Податкового кодексу України, одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Відповідно до вимог підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

За приписами положень пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки.

Підставою для проведення фактичної перевірки є, окрім інших, наявність та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів ( підпункт 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України).

Згідно з абзацом третім пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, у наказі про проведення перевірки зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.

Як вбачається з тверджень позивача, у Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві були відсутні підстави призначення фактичної перевірки, передбачені підпунктом 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна копія доповідної записки начальника управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві стосовно здійснення контролю за дотриманням суб'єктами господарювання основних засад державної політики щодо регулювання обігу підакцизних товарів та надходжень сплати акцизного та інших податків в повному обсязі до бюджету України, а також посилення боротьби з незаконним обігом підакцизних товарів від 26.01.2017 №85/26-15-40-01-26, додатком №1 до якої, визначено перелік суб'єктів господарювання, відносно яких доцільно провести фактичні перевірки. Так, серед вказаних суб'єктів під номером №53 зазначено і позивача - фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Крім того, щодо тверджень позивача стосовно порушення посадовими особами контролюючого органу порядку проведення перевірки, а саме: ненадання посвідчень та направлення на проведення перевірки, то суд зазначає, що вказані посилання не підтвердженні жодними доказами по справі та, крім того, спростовуються доказами, наданими з боку відповідача.

Так, в матеріалах справи наявні копії направлень на проведення перевірки від 01.03.2017 №1307/26-15-40-01, від 01.03.2017 №1306/26-15-40-01, копія акта про відмову від отримання наказу на проведення фактичної перевірки та підпису у направленнях на перевірку від10.03.2017 №80/26-15-40-01-14, копія акта відмови у допуску до проведення фактичної перевірки від 10.03.2017 №81/26-15-40-01-14, копія акта відмови від ознайомлення та отримання акту відмови у допуску до проведення фактичної перевірки від 10.03.2017 №82/26-15-40-01-14.

В усіх перелічених вище актах відмовах, зазначено, що продавець-касир ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1) за вказівкою керівництва відмовився від отримання наказу на проведення перевірки, підпису у направленнях, допуску до проведення перевірки, ознайомлення та отримання акта відмови у допуску до проведення перевірки відповідно.

При цьому, необхідно відмітити, що видання контролюючим органом наказу про проведення перевірки не створює небезпеки інтересам позивача, оскільки сам собою факт проведення перевірки не може безпосередньо заподіяти майнову чи іншу шкоду особі, не призводить до настання невідворотних негативних наслідків. Проведення перевірки є лише процедурою встановлення обставин, які необхідні для контролю за правильністю нарахування і сплати податків та інших обов'язкових платежів.

Крім зазначеного, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до спірного наказу, датою проведення перевірки вказано «з 01.03.2017 по 10.03.2017», однак, з відповідним позовом про скасування наказу фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся лише 15.03.2017, згідно штемпелю вхідної кореспонденції відділу документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян (канцелярії) Окружного адміністративного суду м. Києва, тобто після спливу дат проведення фактичної перевірки, встановленої наказом від 28.02.2017 №1370.

Відтак, спірний наказ, як такий, втратив чинність ще до звернення позивача до суду про його скасування, при цьому доказі реалізації вказаного наказу (проведення перевірки) ані позивачем, ані відповідачем не надано.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.