Справа № 1240/2022/18
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року справа №1240/2022/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Сіваченка І.В.

Шишова О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду (суддя Смішлива Т.В.) від 28 листопада 2018 року (повний текст рішення складено 28 листопада 2018 року) у справі №1240/2022/18 за позовом ОСОБА_2 до Рубіжанського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Рубіжанського об'єднаного Управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання з 01.06.2016 року бездіяльність та рішення щодо припинення виплати пенсії протиправними та дискримінаційними; зобов'язання поновити виплату пенсії та виплатити з 01.06.2016 року виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії та виплатити з 01.07.2016 року компенсацію за втрату частини доходів.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати пенсії з 01.06.2016 року; зобов'язано поновити нарахування та виплату пенсії з 01 червня 2016 року на рахунок відкритий у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду першої інстанції, абзац другий та третій резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Визнати протиправною та дискримінаційною бездіяльність Рубіжанського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 пенсії з 01 червня 2016 року. Зобов'язати Рубіжанське об'єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_2 пенсії та виплатити з 01.06.2016 року виниклу заборгованість з невиплаченої пенсії».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає рішення суду першої інстанції правильним по суті і справедливим в частині задоволених вимог, але не може погодитись із рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання бездіяльності відповідача дискримінаційною та зобов'язання виплатити з 01.06.2016 року виниклу заборгованість з несплаченої пенсії, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та таким, що підлягає зміні, оскільки задоволення саме цих вимог має велике юридичне значення. Позивач зазначив, що виходячи з позиції суду, відповідач припинив виплату пенсії в наслідок не проживання за місцем реєстрації, як тимчасово переміщеної особи та саме тим, що позивач є тимчасово переміщеною особою. Суд першої інстанції рішенням визнав протиправність бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати пенсії з 01.06.2016 року. Задоволення позовної вимоги щодо визнання з 01.06.2016 року бездіяльності Управління ПФУ дискримінаційною щодо не виплати пенсії, наддасть можливість мати доказ для подальшого відновлення права на отримання пенсії та заборгованості з невиплаченої пенсії в позасудовому порядку, в тому числі шляхом надання відповідної заяви про кримінальне правопорушення до Національної поліції щодо скоєння посадовими Управління ПФУ кримінального правопорушення з кваліфікаційними ознаками злочину передбаченого ч.2-3 ст.161 КК України, з урахуванням положень ч.2-3 КК України, тому така позовна заява є ефективним засобом юридичного захисту конституційних прав, які порушені відповідачем. Позивач також зазначив, що не зобов'язання відповідача виплатити з 01.06.2016 року виниклу заборгованість з пенсії, не задоволення цієї вимоги судом, призведе до неправильного тлумачення відповідачем судового рішення та виплати заборгованості з пенсії частинами з не визначеним (великим) періодом такої виплати.

Позивач в апеляційній скарзі просив розгляд адміністративної справи проводити за його відсутністю.

Відповідачем на адресу Першого апеляційного адміністративного суду надіслано відзив на апеляційну скаргу в якому просив розгляд справи проводити за відсутністю представника відповідача.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1.

Відповідно до довідки від 19 листопада 2015 року №917010182 позивача взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції та перебуває за адресою: АДРЕСА_1.

06.01.2015 року позивач звернувся до Рубіжанського ОУФПУ Луганської області із заявою про взяття на облік та запит його пенсійної справи. Розпорядженням відповідача від 11.01.2016 року №109 позивача взято на облік та призначено виплату пенсії за віком з 01.02.2015 року.

Згідно довідки від 15.08.2018 року позивачу призначена та виплачена пенсія за віком по травень 2016 року включно. Окреме рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалося.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Указаній нормі кореспондують положення статті 245 КАС України, за приписами частини 2 якої у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акту чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій;4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії;5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень;6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; 10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

Таким чином, метою та завданням адміністративного судочинства, зокрема, є захист та поновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась з відповідним позовом до суду.

Судом першої інстанції визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії з 01 червня 2016 року та зобов'язано поновити нарахування та виплату позивачеві пенсії з 01 червня 2016 року на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України.

Наведеним судовим рішенням встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправних дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з червня 2016 року.

Водночас, у задоволенні вимог про визнання з 01.06.2016 року бездіяльність та рішення відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу дискримінаційними, було відмовлено.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 16 зазначеного Закону встановлено, що особи, винні в порушенні вимог законодавства про запобігання та протидію дискримінації, несуть відповідальність згідно із законами України.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (стаття 14, стаття 1 Протоколу N 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах "Карсон та інші проти Сполученого Королівства", "Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії"). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія "інші ознаки" поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід'ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі "Петерка проти Чеської Республіки").

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

Як вбачається з матеріалів справи, порушення прав позивача відбулося внаслідок дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з червня 2016 року на підставі постанов Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365.

За таких обставин, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не наведено доводів, які б дозволили обґрунтовано припустити, що саме з боку відповідача має місце різниця у ставленні до пенсіонерів внутрішньо переміщених осіб через будь-яку наявну в них персональну ознаку, а тому доводи позивача про наявність дискримінаційного ставлення до нього є необґрунтованими.

Суд першої інстанції, встановивши, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправних дій відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу з червня 2016 року, зобов'язав відповідача поновити позивачеві нарахування та виплату пенсії з 01 червня 2016 року на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права позивача відповідає приписам ч. ч. 1, 2 ст. 5 , ст. 245 КАС України та повним чином поновлює його права у спірних правовідносинах.

Доводи позивача про те, що обраний судом спосіб захисту призведе до неправильного тлумачення відповідачем судового рішення та виплати заборгованості з пенсії частинами з не визначеним (великим) періодом такої виплати, колегія суддів вважає передчасним.

Крім того, статтею 254 КАС України визначено механізм роз'яснення судового рішення.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №1240/2022/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі №1240/2022/18 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 13 лютого 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Сіваченко

О.О. Шишов