Справа № 814/2607/17
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 814/2607/17

Категорія: 8.3 Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.
П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Кравченка К.В.

За участю: секретаря - Недашковської Я.О.

представника апелянта - Устименка М.В. (довіреність від 23.01.2019 року)

представника апелянта - Кордіка Є.І. (довіреність від 23.01.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн» до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 14.08.2017 року № про застосування штрафних санкцій у сумі 454 000 грн., від 20.11.2017 року № 1 про збільшення грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 28 942 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 7 235,5 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем правил оподаткування податком на додану вартість є необґрунтованими та безпідставними і спростовуються даними бухгалтерського обліку. Також позивач наголошує на відсутності з його боку порушень п. 2.6 гл. 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637, оскільки поворотна фінансова допомога, яка повернута у той самий податковий період, що і надійшла, не є виручкою від здійснення підприємницької діяльності, у зв'язку із чим не повинна враховуватись у складі доходів платника податку. Строк виконання боргового зобов'язання за договором не настав. Зазначені обставини свідчать про необґрунтованість визначення грошових зобов'язань, у зв'язку із чим рішення відповідача підлягають скасуванню.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, у період з 30.06.2017 року по 20.07.2017 року ГУ ДФС у Миколаївській області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Агро Провіжн» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 13.03.2015 року по 31.03.2017 року, за результатом якої складено акт №931/14-29-14-01/39690134.

На підставі Акту перевірки відповідач прийняв податкові повідомлення-рішення від 14.08.2017 року № про збільшення грошового зобов'язання по податку на додану вартість за основним платежем у розмірі 102 373 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 25 593,25 грн., № про застосування штрафних санкцій у сумі 454 000 грн.

Не погодившись із висновками акту перевірки ТОВ «Агро Провіжн» подало скаргу до ДФС України на податкові повідомлення-рішення від 14.08.2017 року № та №.

За результатом розгляду скарги, рішенням ДФС України від 10.11.2017 року №25831/6/99-99-11-01-01-25 податкове повідомлення-рішення № залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення № - скасовано в частині зменшення позивачу податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинах з СФГ «Юг» у відповідній частині штрафних санкцій.

Отже, податкове повідомлення-рішення від 14.08.2017 року № в частині порушення вимог абз. «г» п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме щодо не складення податкової накладної на умовне постачання викраденого товару та не нарахування податкових зобов?язань за травень 2016 року у сумі 28 942 грн., та в частині нарахування штрафних санкцій в розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов?язання залишено без змін.

Зі змісту податкового повідомлення-рішення від 20.11.2017 року №1 вбачається, що рішення винесене на підставі акту перевірки №931/14-29-14-01/39690134 від 27.07.2017 року, з урахуванням рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 10.11.2017 року №25831/6/99-99-11-01-01-25, щодо встановленого порушення та застосовано штрафні санкції на підставі абз. 1, 2 пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, в зв?язку з цим та згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 58.1 статті 58 ПК України збільшено суму грошового зобов?язання за платежем з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів за основним платежем у розмірі 28 942 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 7 235,50 грн.

Не погоджуючись із визначенням грошових зобов'язань, посилаючись на їх безпідставність і необґрунтованість, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про скасування рішень контролюючого органу.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки доводи контролюючого органу про порушення позивачем правил оподаткуванням податком на додану вартість та ведення касових операцій знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, підстави для скасування рішень відповідача відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції вважає неправильними, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Згідно п. 189.9 ст. 189 Податкового кодексу України у разі якщо основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються за самостійним рішенням платника податку, така ліквідація для цілей оподаткування розглядається як постачання таких основних виробничих або невиробничих засобів за звичайними цінами, але не нижче балансової вартості на момент ліквідації.

Норма цього пункту не поширюється на випадки, коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства або коли платник податку подає контролюючому органу відповідний документ про знищення, розібрання або перетворення основних виробничих або невиробничих засобів у інший спосіб, внаслідок чого вони не можуть використовуватися за первісним призначенням.

Згідно із п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі, якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) та місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.

Аналіз наведених норм показав, що у випадку коли основні виробничі або невиробничі засоби ліквідуються у зв'язку з їх знищенням або зруйнуванням внаслідок дії обставин непереборної сили, в інших випадках, коли така ліквідація здійснюється без згоди платника податку, у тому числі в разі викрадення основних виробничих або невиробничих засобів, що підтверджується відповідно до законодавства, норма п.189.9 не поширюється.

Так, про викрадення товару позивач в установленому порядку повідомив орган поліції, подавши відповідну заяву, про що у Єдиному реєстрі досудових розслідувань внесено запис від 19.07.2016 року №0003339.

Колегія суддів вважає, що зазначені обставини є достатніми для доказу факту викрадення основних виробничих або невиробничих засобів платника.

Таким чином, підприємством надані докази викрадення зазначених ТМЦ, що є однією з підстав не застосування до позивача приписів ст. 189 Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що податкове повідомлення-рішення відповідача не може вважати таким, що відповідає критерію обґрунтованості і правомірності, що є безумовною підставою для скасування рішення суб'єкта владних повноважень.

Також, під час перевірки встановлено, що в липні 2015 року ТОВ «АГРО ПРОВІЖН» в особі директора ОСОБА_4, діючого на підставі Статуту, та «Кредитор» в особі ОСОБА_4 укладено Договір «Про надання поворотної фінансової допомоги» від 09.07.2015 року №6/1, розмір фінансової допомоги складає 1000 000 грн.

Відповідно до укладеного договору ТОВ «АГРО ПРОВІЖН», зокрема, отримано поворотну фінансову допомогу в сумі 90 800 грн. на рахунок товариства №5, відкритого в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (МФО 380805).

У бухгалтерському обліку по рахунку 685 відображені записи з надходження поворотної фінансової допомоги від фізичної особи ОСОБА_4 за договором позики від 09.07.2015 року №6/1 в загальній сумі 90800 грн. за дебетом рахунку 311 «Поточні рахунки в національній валюті» та кредитом рахунку 685 «Розрахунки з іншими кредиторами»).

Так, згідно банківських виписок, 28.08.2015 року на рахунок у банку зараховано грошові кошти на суму 2500 грн., 03.09.2015 року - зараховано грошові кошти у сумі 2 300 грн., 09.09.2015 року - зараховано грошові кошти у сумі 3 000 грн., 30.09.2015 року - зараховано грошові кошти у сумі 13 000 грн., 30.09.2015 року - зараховано грошові кошти у сумі 70 000 грн.

Вказані кошти перераховані із призначенням платежу - зворотня фінансова допомога за договором займу від 09.07.2015 року №6/1.

Оприбуткування коштів за вказаним договором та їх зарахування на рахунок підприємства оформлено прибутковими касовими ордерами від 28.08.2015 року №65, від 03.09.2015 року №66, від 09.09.2015 року №67, від 30.09.2017 року №69, від 08.10.2015 року №70; видатковими касовими ордерами від 28.08.2015 року №72, від 03.09.2015 року №73, від 09.09.2015 року №74, від 30.09.2015 року №76, від 08.10.2015 року №77.

Відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року №637 (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин), оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Згідно із п. 2.6 Положення від 15.12.2004 року №637 (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин) уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Пунктом 3.7 Положення від 15.12.2004 року №637 (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що документом, що свідчить про здавання виручки до банку, є відповідна квитанція до прибуткового документа банку на внесення готівки, засвідчена підписами відповідальних осіб банку та відбитком печатки (штампа) банку. Документом, що свідчить про здавання виручки до банку через інкасаторів, є копія супровідної відомості до сумки з готівковою виручкою (готівкою), засвідчена підписом та відбитком печатки інкасатора-збирача. Документом, що свідчить про приймання готівки програмно-технічним комплексом самообслуговування для подальшого її переказу, є чек банкомата та квитанція, яка містить обов'язкові реквізити документа на переказ готівки і підтверджує внесення відповідної суми готівки до цього програмно-технічного комплексу самообслуговування та здійснення ініціювання операції з переказу готівки.»

На час проведення перевірки відповідачем визначені діючим законодавством документи, що підтверджують оприбуткування готівкових коштів у повній сумі їх надходження не надавались. Під час адміністративного оскарження, як вбачається зі скарги від 23.08.2017 року №23/8-17, позивач також не надавав жодних обґрунтувань та доказів щодо спростування зазначеного порушення.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із п. 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до п. 44.6 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що не надання платником під час перевірки документів, що підтверджують дані податкового обліку, є підставою для висновків контролюючого органу про їх відсутність.

Водночас, колегія суддів зазначає, що, з огляду на приписи ст. 90 КАС України, право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів.

Обов'язок суду оцінити відповідні докази за правилами адміністративного процесуального законодавства є однією з гарантій установлення об'єктивної істини у справі та прийняття правильного рішення.

При цьому, слід також наголосити, що в умовах дії такого принципу адміністративного судочинства як офіційне з'ясування усіх обставин справи, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору та сприяючи сторонам у поданні та витребуванні необхідних для цього доказів.

В порушення наведених правових норм, судом першої інстанції не прийнято до уваги надані позивачем прибуткові та видаткові касові ордери, відомості по рахунку, надані на спростування висновків контролюючого органу про порушення підприємством правил оприбуткування коштів.

За таких обставин, оскільки висновки контролюючого органу про порушення позивачем п. 2.6 Положення від 15.12.2004 року №637 (яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин) не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, колегія суддів вважає, що податкове повідомлення-рішення про застосування санкцій також підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн» - задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31 травня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро Провіжн» до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області від 14.08.2017 року №, від 20.11.2017 року № 1.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.02.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

К.В. Кравченко