Справа № 819/445/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/2256/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Марцинковської О.М.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року у справі № 819/445/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Мірінович У.А. в м. Тернополі Тернопільської області 31.07.2018 року, згідно з протоколом судового засідання о 11:20 год., повний текст судового рішення складено 06.08.2018), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з адміністративним позовом до Управління державної міграційної служби України у Хмельницькій області, Державної міграційної служби України про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду щодо необхідності неухильного врахування вимог статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, оскаржуване рішення прийнято з мотивів недостатності підстав вважати, що позивачка потребує захисту в розумінні пункту 13 частини першої статті 13 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI), оскільки, остання не навела фактів свого особистого переслідування з боку держави чи недержавних агентів, а тому немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Конго, місце проживання м. Браззавіль, за віросповіданням католицька християнка, фактично проживає в АДРЕСА_1, з дочкою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач на територію України прибула 23.10.2010 на навчання за студентською візою та 18.03.2013 отримала посвідку на тимчасове проживання на навчання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач народила доньку - ОСОБА_5, на даний час дані доньки - ОСОБА_5. Згідно повторного свідоцтва про народження від 14.07.2015 серії НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського управління юстиції, батько дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженець м. Браззавіль Республіки Конго. На час розгляду справи судом, донька позивачки навчалась у ЗОШ № 21, м. Тернопіль та переведена у 2-А клас цього ж навчального закладу.

Слід відмітити, що у зв'язку з відрахуванням позивача з числа студентів факультету по роботі з іноземними студентами Тернопільського національного технічного університету імені Івана Пулюя, рішенням Управління ДМС України в Тернопільській області від 29.05.2013 № 36 посвідка на тимчасове проживання на навчання скасована та зобов'язано громадянку Республіки Конго - ОСОБА_1 покинути територію України до 29 травня 2013 року.

30.07.2013 ОСОБА_1 подала позовну заяву до Тернопільського адміністративного суду про оскарження відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 03.09.2013 по справі 819/1923/13-а в задоволені позову ОСОБА_1 до УДМС в Тернопільській області про скарження відмови в оформленні документів - відмовлено. Рішення суду не оскаржено.

В період з 2013 по 2017 роки проживала на території Тернопільської області нелегально.

16.05.2017 позивач вдруге звернулась до Управління ДМС в Хмельницькій області із заявою щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. В обґрунтування вказаної заяви позивач зазначила про побоювання повернення на батьківщину у зв'язку і тим, що має малолітню дитину, народжену ІНФОРМАЦІЯ_2, в Україні, та переживає за її життя.

Наказом УДМС України в Хмельницькій області від 06.06.2017 № 21 прийнято рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку із неодноразовою неявкою ОСОБА_1 до сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС в Хмельницькій області, Наказом Управління ДМС України в Хмельницькій області від 18.08.2017 № 30 прийнято рішення про призупинення розгляду заяви позивача та визнано довідку про звернення за захистом в Україні за № 0000923 недійсною.

24.11.2017 позивач звернулась із заявою-поясненням до УДМС в Хмельницькій області в якій просила поновити розгляд її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС в області від 24.11.2017 № 39 поновлено розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Конго ОСОБА_1.

В ході проведених співбесід від 23.05.2017 та 24.11.2017 з'ясовано, що позивач не бажає повертатись до країни громадянської належності, оскільки побоюється за своє життя і життя своєї дитини, зокрема внаслідок опозиційної діяльності її батька та як матері одиначки.

13.12.2017 Управлінням ДМС України в Хмельницькій області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Республіки Конго ОСОБА_1, посилаючись на те що, позивач не вказала на наявність загрози її життю чи життю її дитини, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо них смертної кари, утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних переконань. Виїзд з країни не був втечею, а відбувся на законних підставах. Побоювання при поверненні на батьківщину зазнати переслідувань ніякими достовірними доводами не підтверджується, а носять характер припущень.

На підставі вказаного висновку рішенням ДМС України від 02.02.2018 № 15-18 відмовлено громадянці Республіки Конго ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту направлено позивачу 06.03.2018.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Управлінням Державної міграційної служби України неповно вивчено факти та документи при розгляді заяви ОСОБА_1 щодо країни походження, та не дотримано вимоги Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також вимоги Конвенції про права дитини, а відтак, позовні вимоги про скасування рішення Державної міграційної служби України від 02.02.2018 № 15-18 щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягають до задоволення.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно абз. 5 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Крім того, пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Апеляційним судом встановлено, що позивач причинами свого небажання повертатись до країни громадянської належності зазначила побоювання за своє життя і життя своєї дитини, зокрема внаслідок опозиційної діяльності її батька та як матері одиначки.

Однак, позивачкою не зазначено наявність загрози її життю чи життю її дитини, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо них смертної кари, утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичних переконань. Виїзд з країни не був втечею, а відбувся на законних підставах. Побоювання при поверненні на батьківщину зазнати переслідувань ніякими достовірними доводами не підтверджується, а носять характер припущень.

Крім того, позивачка не змогла надати жодного доказу на підтвердження своїх тверджень щодо опозиційної діяльності свого батька, який покинув сім'ю позивачки, що свідчить про їх неправдоподібність.

Також варто зазначити, що покликання суду першої інстанції на досліджену інформацію з офіційних сайтів щодо критичної та небезпечної ситуації в країні походження позивача є помилковою, оскільки судом першої інстанції досліджувалась ситуація в Демократичній Республіці Конго, а країною походження позивача є Республіка Конго, в якій соціально-політична ситуація є безпечною.

Відтак, позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивачка не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію Республіки Конго добровільно з метою навчання в Тернопільському національному технічному університеті імені Івана Пулюя, а також з метою покращення рівня життєвих умов.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до переконання про те, що відповідач правомірно відмовив позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин 1 та 2 ст. 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, не повно з'ясував обставини справи, не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 242, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року у справі № 819/445/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 08.02.2019