Справа № 520/10126/18
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

13.02.2019р. справа №520/10126/18

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження за процедурою письмового провадження у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Управління Державної міграційної служби України в Київській області
про1) визнання протиправним висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1» від 08.08.2017 року; 2) скасування п.4 ( пп.4.1-4.3) наказу Державної міграційної служби України № 229 від 06.09.2017 року «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1, в порядку адміністративного судочинства висунув вимоги про 1) визнання протиправним висновку Управління Державної міграційної служби України в Київській області «Про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1» від 08.08.2017 року; 2) скасування п.4 ( пп.4.1-4.3) наказу Державної міграційної служби України № 229 від 06.09.2017 року «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 р прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження по справі.

06.12.2018 р. протокольною ухвалою продовжено строк підготовчого засідання на 30 днів та призначено розгляд справи 23.01.2019 року.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 24.10.2018 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом до УДМС України в Київській області щодо стану чинності дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в України стосовно гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1. Відповідачем повідомлено, що на підставі висновку УДМС Київської області від 08.08.2017 року, наказом ДМС України № 229 від 06.09.2017 року скасовано рішення ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 03.09.2004 року про видачу посвідки на постійне проживання в Україні гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1. На думку позивача, висновок УДМС в Київській області від 08.08.2017 р. та п.4 наказу ДМС України № 229 від 06.09.2017 року винесені відповідачами протиправно всупереч законодавству України.

Відповідач, Державна міграційна служба України, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення зазначив, що на момент звернення, а саме 26.06.2003 року, нормами законодавства України не передбачено оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України від 07 червня 2001 року №2491-III "Про імміграцію" (далі - Закон №2491-ІІІ), а тому рішення Управління ГІРФО ГУМВС України в Київській області, яким позивача було документовано посвідкою на постійне проживання прийнято з порушенням вимог Закону №2491-ІІІ. Таким чином, відповідач вважає, що позивач незаконно отримала посвідку на постійне проживання, оскільки на момент її видачі не могла вважатися такою, що має дозвіл на імміграцію. Тому, з урахуванням зазначеного, ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством.

Відповідач, Управління Державної міграційної служби України в Київській області, правом на подачу письмових заперечень не скористався, уповноваженого представника для участі у розгляді справи не направив.

Оскільки визначене ч.1 ст.2 КАС України завдання адміністративного судочинства залишається незмінним при розгляді будь-якої адміністративної справи і дотримання вказаного завдання є обов'язковим в силу приписів ч.2 ст.19 Конституції України, то з огляду на приписи ст.229, ч.2 ст.379, ст.205 КАС України, а також подане заявником клопотання про розгляд заяви за його відсутності, суд, зібравши докази, що в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, дійшов висновку, що позов має бути розглянута та вирішений на підставі наявних в ньому доказів в порядку письмового провадження.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, дослідивши добуті по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що гр.Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 прибув в Україну у 1993 році з метою працевлаштування, і працював на Київському заводі "Ленінська кузня". В подальшому залишився проживати в Україні.

ВГІРФО ГУМВС України в Київській області за результатом розгляду клопотання позивача, прийнято рішення про документування його посвідкою на постійне проживання серії КВ № 8842/49766 від 03.09.2004 безстроково, відповідно до абзацу 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" №2491-ІІІ.

24.10.2018 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом до УДМС України в Київській області щодо стану чинності дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в України стосовно гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1.

Відповідачем повідомлено, що на підставі висновку УДМС Київської області від 08.08.2017 року, наказом ДМС України № 229 від 06.09.2017 року скасовано рішення ГІРФО ГУМВС України в Київській області від 03.09.2004 року про видачу посвідки на постійне проживання в Україні гр. Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1.

Судом встановлено, що про існування спірного наказу позивач дізнався після отримання 05.11.2018 р. його представником від УДМС України у Київській області відповіді № 3201.4-6324/3201.4-18 від 31.10.2018 на письмовий адвокатський запит, а тому суд зазначає, що позивач звернувся до суду в межах строку, передбаченого ст.122 КАС України.

Вказаний висновок УДМС Київської області вмотивований тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення Закону України "про імміграцію" №2491-ІІІ, оскільки він звернулася із заявою про видачу посвідки після закінчення терміну, встановленого абзацом 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, відповідно до якого вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», посвідка на постійне проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно з пунктом 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону №2491-ІІІ, вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну: іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

За приписами статті 12 Закону №2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону №2491-ІІІ, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (далі - Порядок № 1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Пунктами 22-23 Порядку №1983 встановлено, що для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу. ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Згідно з пунктом 24 Порядку №1983, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Положенням пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок №251) встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 12 і 13 Закону України "Про імміграцію".

Отже, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є вмотивоване рішення компетентного органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного суду по справі №820/2244/16 від 11.07.2018 р., № 820/5777/16 від 26.09.2018 р.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач прибув до України у 1993 році, а тому відповідно до Закону №2491-ІІІ набув дозволу на імміграцію без окремої дії чи рішення суб'єкта владних повноважень, та отримав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

При наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні у 2004 році ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводив перевірку законності залишення гр.СРВ ОСОБА_1 на постійне проживання на території України та керувався положеннями Закону №2491-ІІІ, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив і надав посвідку на постійне місце проживання в Україні.

Також, у ході розгляду даної справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування підстав для скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.

Таким чином, суд зазначає, що доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства є необґрунтованими.

Скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Крім того, Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання було затверджено постановою Кабінету Міністрів України лише 26 грудня 2002 року, тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Разом з тим, відповідач, приймаючи висновок від 08.08.2017, на підставі якого прийнято наказ №229 від 06.09.2017, не вказав жодної з підстав для скасування посвідки позивача на тимчасове проживання, перелік яких встановлений відповідно до пункту 19 Порядку № 251.

Таким чином, приймаючи до уваги, що в даному випадку рішення суб'єкта владних повноважень, що має для позивача юридичне значення, та прийняте на підставі висновку Управління ДМС України в Київській області від 08.08.2017 року - це наказ Державної міграційної служби України № 229 від 06.09.2017 року, який підлягає скасуванню в частині п. 4 (п.п. 4.1-4.3), що, в свою чергу, є належним та достатнім способом захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Крім того, представником позивача під час розгляду справи було подано заяву про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4600,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

За приписами п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

На підтвердження витрат сплати правової допомоги, наданої протягом розгляду справи, представником позивача надано до матеріалів справи: копію договору про надання правової допомоги № Д-103/18 від 24.10.2018 р. із адвокатом ОСОБА_4, додаткової угоди № 2 від 24.10.2018 до договору про надання правової допомоги № Д-103/18 від 24.10.2018 р., копію довідки ПАТ КБ ПриватБанк про відкриття розрахункового рахунку на імя ОСОБА_4, копії квитанцій ПАТ КБ ПриватБанк про сплату послуг за договором Д-103/18, в загальній сумі 4600 грн., копію акту виконаних робіт від 21.01.2019 р. до договору про надання правової допомоги №Д-103/18 від 24.10.2018р., копії звітів по дебетовим та кредитовим операціях по рахунку адвоката №1976 за листопад-2018 року, грудень 2018 року та січень 2019 року, копії адвокатських запитів.

У відповідності до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи у суді в розмірі 4600,00 грн. підлягають відшкодуванню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного суду від 23.05.2018 року справа №820/2262/17.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб'єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України.

З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково .

Скасувати п.4 ( пп.4.1-4.3) наказу Державної міграційної служби України № 229 від 06.09.2017 року «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», що стосується громадянина Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Стягнути з Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул.Володимирська,9, ) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

Стягнути з Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул.Володимирська,9, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) витрати пов'язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 4600 (чотири тисячі шістсот) грн.

Роз'яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз'яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева