Справа № 0340/1283/18
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/2900/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Кухтея Р.В., Онишкевича Т.В.

за участю секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року про закриття провадження у справі, прийняту суддею Костюкевичем С.Ф., о 15 годині 22 хвилині у місті Луцьку у справі за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування рішень,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Луцької міської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та скасування рішення від 11.01.2018 року про державну реєстрацію прав власності на об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на праві приватної власності - ОСОБА_3 та внести зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про поновлення прав власності на об'єкті нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на праві приватної власності - ОСОБА_1; визнання дій протиправними та скасування рішення від 10.01.2018 року про державну реєстрацію прав власності на об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на праві приватної власності - ОСОБА_2 та внести зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про поновлення прав власності на об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на праві приватної власності - ОСОБА_1

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року закрито провадження у справі відповідно до ч.1 ст.238 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з тим, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що із матеріалів справи вбачається наявність спору про право, яке пов'язане із захистом цивільних прав, що є цивільно-правовим спором. Поданий ОСОБА_1 позов не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від можливих порушень з боку органів місцевого самоврядування, а має приватноправовий характер.

Маються покликання на постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №815/6945/16, від 17.07.2018 року у справі №0811/3990/12, від 16.05.2018 року у справі №911/4111/16, від 21.03.2018 року у справі №184/2470/13, в яких зазначено, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Не погодившись із ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу із неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи та із порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_1 у своєму позові про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та скасування індивідуальних актів належним чином обґрунтувала порушення прав, свобод та інтересів фізичної особи у сфері публічно - правових відносин з боку суб'єкта владних повноважень - Луцької міської ради.

Покликається на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації», «Серявін ті інші проти України», «Проніна проти України», «Гірвісаарі проти Фінляндії».

Крім того, зазначає, що у даних правовідносинах відсутній спір про право між сторонами, а дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у спірних правовідносинах діє як суб'єкт владних повноважень. Спір є адміністративним, оскільки позивач не заявляє вимог про визнання за нею права власності на об'єкти нерухомого майна, а має на меті визнати протиправними дії відповідача щодо вчинення реєстраційних дій та скасування незаконних рішень.

Просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Луцька міська рада подала відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на те, що зі змісту позову вбачається, що позивач вважає, що у зв'язку із прийняттям державними реєстраторами оскаржуваних рішень було порушено її право власності на об'єкт нерухомого майна. Захищати таке право від ймовірних порушень позивач має у способи, визначені ст.16 ЦК України. Вбачається наявність спору про право, яке пов'язане із захистом цивільних прав, що є цивільно - правовим спором. Зазначений спір не пов'язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно - правових відносин від можливих порушень з боку органів місцевого самоврядування, а має приватно - правовий характер. Звертає увагу, що незважаючи на те, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, цей спір не є публічно - правовим, оскільки, приймаючи оскаржуване рішення відповідач не здійснював владних управлінських функцій.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2, подав відзив на апеляційну скаргу та зазначив, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.10.2017 року у справі №161/7817/16-ц, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 21.12.2017 року визнано недійсними договори купівлі-продажу від 11.07.2016 року за реєстраційним №180 і від 11.07.2016 року за реєстраційним №177 на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно. На підставі даних судових актів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем було внесено зміни до записів про право власності (які є предметом спору по справі №0340/1283/18).

Тобто право власності ОСОБА_1 на майно припинилося не в силу рішення суб'єкта владних повноважень щодо скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а в силу визнання судом правочинів недійсними. Зазначає, що в даному випадку дії та рішення суб'єкта владних повноважень не є підставою для набуття чи припинення права власності, що свідчить про відсутність публічно - правової складової навіть при наявності певних управлінських дій суб'єкта владних повноважень.

ОСОБА_1 подала відповідь на відзиви, в якій звертає увагу, що Луцька міська рада та ОСОБА_2 не взяли до уваги, що позивач в обґрунтування поданих нею документів покликається на те, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки у даних правовідносинах відсутній спір про право між сторонами, а дослідженню підлягають владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень. Покликається на практику Великої Палати Верховного Суду у справі №826/9928/15 (постанова від 04.04.2018 року) та у справі №817/567/16 (постанова від 04.04.2018 року).

В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно відомостей про речові права на нерухоме майно - об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, житловий будинок загальною площею 334,9 кв.м., житловою площею 165,8 кв.м. (опис житлового будинку А-3, сарай Б-2, погріб - Г) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_3

Разом з тим, 14.06.2016 року приватним нотаріусом Онищук І. П., як державним реєстратором було зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на новостворений об'єкт нерухомості - житловий будинок, загальною прощею 334,9 кв.м., якому було присвоєно адресу: АДРЕСА_1 про що у ДРРПНМ внесено запис про право власності №15023912, а новоствореному об'єкту нерухомого майна присвоєно реєстраційний номер - 01.

Проте, як зазначає позивач, саме на праві приватної власності ОСОБА_1 належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим в реєстрі за №177; реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 01; номер запису про право власності: 15501165; кадастровий номер земельної ділянки місця розташування НОМЕР_1; підстава внесення за запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30559457 від 21.07.2016 року, 10:10:02, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Шкльода Я. А.

Крім того 10.01.2018 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради були внесені зміни до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно відомостей про речові права на нерухоме майно - об'єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01, земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1 площею 0,0368 (га), будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано на праві приватної власності ОСОБА_2

Проте, позивач зазначає, що саме на праві приватної власності ОСОБА_1 належить вказана земельна ділянка, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0368 га, що розташована за адресою АДРЕСА_1, зареєстрована в реєстрі за №180; реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 01; номер запису про право власності 15503306; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30562013 від 21.07.2016 року, приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Шкльода Я. А.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 09.10.2017 року у справі №161/7817/16-ц, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Волинської області від 21.12.2017 року визнано недійсними договори купівлі-продажу від 11.07.2016 року за реєстраційним №180 і від 11.07.2016 року за реєстраційним №177 на підставі яких ОСОБА_1 набула право власності на спірне майно.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір у цій справі не відповідає ознакам та характеристикам публічно-правового спору та зазначає наступне.

Суб'єктом владних повноважень згідно зі статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції та, відповідно, не повинен вирішуватися адміністративним судом.

Отже, необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або надання адміністративних послуг, при цьому ці управлінські функції чи адміністративні послуги суб'єкт здійснює саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Таким чином, справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їхніх прав та обов'язків у правовідносинах, у яких один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого суб'єкта, а останній, відповідно, зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень.

Покликання апелянта на те, що у даному випадку дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у спірних правовідносинах діє як суб'єкт владних повноважень не заслуговують на увагу суду, оскільки неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Вказаний висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.06.2018 року у справі №815/6945/16.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр прав містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкти незавершеного будівництва, їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав у процесі проведення таких реєстраційних (частина перша статті 12 Закону № 1952-IV).

Разом із тим, державній реєстрації підлягає саме заявлене право і державна реєстрація права здійснюється суб'єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема, на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб'єктом звернення за такою послугою та суб'єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Якщо ж, на думку позивача, саме в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою - суб'єктом звернення за такою послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права за особою, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст та стан речового права саме цієї особи.

До того ж навіть у випадку, коли суб'єкт державної реєстрації прав не допустив порушень законодавства при проведенні державної реєстрації права, це не є перешкодою для розгляду спору за цивільним позовом, задоволення якого є підставою для вчинення реєстраційних дій.

Зазначена позиція апеляційного суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 02.10.2018 року у справі №911/488/18.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав вважати неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2018 року у справі № 0340/1283/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Р. В. Кухтей
Т. В. Онишкевич
Повний текст судового рішення виготовлено 11.02.2019 року.