Справа № 826/14964/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 січня 2019 року № 826/14964/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.

суддів Пащенко К.С.

Чудак О.М.

при секретарі судових засідань Гарбуз К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
до Кабінету Міністрів України Державної казначейської служби України
провизнання незаконним та скасування постанови
Третя особа, яка на заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів:

- Міністерство соціальної політики України;

за участю представників:

від позивача - ОСОБА_5;

від відповідача Кабінету Міністрів України - Штокман А.І.;

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, у якому просив :

- визнати незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд» в частині пунктів 25 та 26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд;

- стягнути на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, розрахунковий рахунок 262074326 в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», МФО 305653) на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України 1000000,00 (один мільйон гривень 00 коп.) шляхом списання Державною казначейською службою України () коштів з єдиного казначейського рахунку з врахуванням положень Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 з наступними змінами.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що вважає неправомірною відмову в призначені йому, як особі з інвалідністю ІІ групи, державної соціальної допомоги відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» від 18 травня 2004 року №1727-VI, та вказує на невідповідність пунктів 25, 26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд» вимогам вищезазначеного Закону та міжнародній Конвенції про права осіб з інвалідністю.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 вересня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Відповідач - Кабінет Міністрів України надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що Кабінет Міністрів України приймаючи оскаржувані пункти Порядку діяв в межах наданих чинним законодавством повноважень, крім того Уряд прийняттям зазначеного порядку конкретизував бланкетну норму Закону щодо правового визначення поняття «малозабезпеченості». Окрім того наголосив, що якщо розмір доходів сім'ї позивача не перевищує зазначену в порядку суму, останній мав всі підстави реалізувати своє право на отримання державної соціальної допомоги і, відповідно, відсутні підстави щодо захисту такого права відповідно до статті 5 Кодекс адміністративного судочинства України.

Інші учасники справи своїх пояснень з приводу заявленого позову до суду не надали.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача в режимі відеоконференції підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Кабінету Міністрів України проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Інші учасники справи не забезпечили явку уповноважених представників в судове засідання, хоча й належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_3 06 листопада 2017 року отримав інвалідність ІІ групи.

Позивач звернувся 19 березня 2018 року до Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації за державною соціальною допомогою особам з інвалідністю з заявою на отримання соціальної державної допомоги, як особи з інвалідністю.

Листом від 30 березня 2018 року Управління соціального захисту населення Роздільнянської районної державної адміністрації відмовило позивачу в отриманні державної соціальної допомоги особам з інвалідністю.

У зв'язку з відмовою у призначенні соціальної допомоги позивач 29 квітня 2018 року звернувся до Міністра соціальної політики України та Прем'єр Міністра України з заявою щодо допомоги з боку держави.

На зазначену заяву позивач отримав відповідь Міністерства соціальної політики України від 22 червня 2018 року, згідно якої Міністерство соціальної політики України вказало, що державну соціальну допомогу ОСОБА_3 не призначено, оскільки середньомісячний сукупний дохід сім'ї позивача перевищує рівень прожиткового мінімуму. У зазначеній відповіді Міністерство соціальної політики посилалось на пункт 25 «Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд».

Позивач, не погоджуючись з такою відмовою звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 113 Конституції України, статтями 1, 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України та статтею 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» державна соціальна допомога згідно із цим Законом призначається особі, яка:

1) є дитиною померлого годувальника або досягла віку, встановленого статтею 1 цього Закону, та не має права отримувати у зв'язку з цим пенсію відповідно до закону, або визнана особою з інвалідністю у встановленому порядку;

2) не одержує пенсію або соціальні виплати, що призначаються для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я на виробництві, передбачені Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування»;

3) є малозабезпеченою особою (крім осіб з інвалідністю I групи та дітей померлого годувальника);

4) є особою з інвалідністю I групи.

Згідно з частиною другою статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Реалізуючи зазначену компетенцію Кабінет Міністрів України постановою від 02 травня 2005 року №261 затвердив Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд.

Таким чином Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову від 02 травня 2005 року №261, діяв в межах наданих повноважень, встановлених чинним законодавством.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» особа, яка не має права на пенсію, або особа з інвалідністю, що є малозабезпеченою (крім осіб з інвалідністю І групи та дітей померлого годувальника) має право на отримання державної соціальної допомоги згідно із цим Законом.

Пунктом 3 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 січня 2018 року №64, яка застосовується з 01 січня 2018 року) встановлено, що до малозабезпечених осіб, що мають право на державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державну соціальну допомогу на догляд, належать особи, середньомісячний сукупний дохід, яких за останні шість календарних місяців або два квартали, що передують місяцю звернення за призначенням допомоги, не перевищує прожитковий мінімум, визначений для осіб, які втратили працездатність (крім осіб з інвалідністю І групи та дітей померлого годувальника).

Як зазначав відповідач та з даним твердженням погоджується суд, Кабінет Міністрів України конкретизував бланкетну норму Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» щодо правового визначення поняття «малозабезпеченості».

Конвенція про права осіб з інвалідністю (ратифікована відповідно до Закону України від 16 грудня 2009 року №1767-VI) частиною другою статті 28 «Достатній життєвий рівень та соціальний захист» встановлює, що держави-учасники визнають право осіб з інвалідністю на соціальний захист і на користування цим правом без дискримінації за ознакою інвалідності й вживають належних заходів для забезпечення та заохочення реалізації цього права, зокрема заходів:

с) із забезпечення особам з інвалідністю та їхнім сім'ям, що живуть в умовах бідності, доступ до допомоги з боку держави з метою покриття витрат, пов'язаних з інвалідністю, зокрема належного навчання, консультування, фінансової допомоги та тимчасового патронажного догляду.

Таким чином, Закон України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» та Конвенція про права осіб з інвалідністю, розглядають зобов'язання держави щодо соціальної підтримки осіб з інвалідністю саме виходячи з їх рівня матеріальної забезпеченості (за винятком осіб з інвалідністю І групи).

Питання механізму визначення середньомісячного сукупного доходу для визначення права на соціальну допомогу та допомогу на догляд (як необхідну умову визначення матеріального характеру права на отримання соціальної допомоги на підставі зазначеного вище пункту 3 частини першої статті 4 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю») регулюються пунктами 25-28 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд.

В позовній заяві в обґрунтування власної позиції щодо протиправності пунктів 25-26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд позивач посилається, зокрема, на наказ Мінпраці, Мінекономіки, Мінфіну, Держкомстату і Держкомсім'ямолоді від 15 листопада 2001 року №486/202/524/455/3370 (з наступними змінами), зареєстрованим у Мін'юсті 07 лютого 2002 року за №112/6400, яким затверджена методика обчислення середньомісячного сукупного доходу сім'ї для призначення соціальної допомоги і допомоги на догляд (пункт 25 Порядку).

В той же час, в позовній заяві позивач не зазначає, порушення яких його прав обумовлюються зазначеними правовими нормами, які положення методики обчислення середньомісячного сукупного доходу сім'ї та механізму визначення середньомісячного сукупного доходу особи протирічать діючому законодавства України.

На даному факті наголошував представник відповідача під час судового засідання. При цьому представник відповідача звертав увагу суду на наступне.

З наданих позивачем доказів, що є в матеріалах справи, а саме: довідки про доходи від 29 червня 2018 року №п-2018-001191, виданої ТОВ «Логістик Юніон» вбачається, що загальна сума доходу позивача за період з лютого 2018 року по липень 2018 року становить 4932,37 грн. Відповідно, середньомісячний дохід позивача становить 823,73 грн., що надає йому право на отримання державної соціальної допомоги, оскільки зазначений розмір є меншим за розмір прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність (відповідно до Закону України «Про Державний бюджету України», з 01 липня 2018 року становить 1425 грн.)

Враховуючи вищенаведене, на момент звернення до суду, позивач, в разі, якщо дохід його сім'ї не перевищував зазначену вище суму, мав всі підстави реалізувати своє право на отримання державної соціальної допомоги, і, відповідно, відсутні підстави щодо захисту такого права відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України.

До того ж, в судовому засіданні представник позивача погодився, що на даний час позивач отримує цю допомогу.

Твердження представника позивача, що визнання нечинними пунктів 25 та 26 Порядку захистить права всіх осіб, до яких може бути застосовані норми Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», суд до уваги не бере з огляду на те, що кожна особа, яка вважає своє право порушеним, може звернутися за його захистом до суду.

Що стосується стягнення моральної шкоди, слід звернути увагу на таке.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» зазначено, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки розмір суми відшкодування моральної шкоди та характер моральних чи фізичних страждань, приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, або інших негативних явищ, заподіяних їй саме незаконними діями з боку відповідачів позивачем жодним доказом не доведений.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач виконав покладений на нього обов'язок.

Керуючись статтями 2, 77, 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України та Державної казначейської служби України, третя особа Міністерство соціальної політики України, про визнання протиправною та скасування Постанови Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2005 року №261 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд» в частині пунктів 25 та 26 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають право на пенсію, та особам з інвалідністю і державної соціальної допомоги на догляд, та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Шейко Т.І.

Судді Пащенко К.С.

Чудак О.М.

Повний текст рішення складено 07 лютого 2019 року.