Справа № 227/2500/18
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 року справа №227/2500/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. (повний текст виготовлено 08.11.2018 року у м. Слов'янськ) та на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року (у повному обсязі виготовлено 08 листопада 2018 року у м. Слов'янськ) у справі № 227/2500/18 (головуючий І інстанції суддя Загацька Т. В.) за позовом ОСОБА_1 до Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича про визнання незаконною діяльності, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) 22.06.2018 звернувся до суду з позовом до Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича (далі - відповідач), в якому, з урахуванням доповнень, просив визнати незаконною діяльність Новодонецького селищного голови Бражникова Д.О., яка полягає в порушенні вимог ст. 40 Конституції України, в прямій дискримінації, у відмові провести особистий прийом за його участю, вислухати та прийняти заяву на особистому прийомі; стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету Новодонецької селищної ради 5000 грн. моральної шкоди, завданою незаконною діяльністю Новодонецького селищного голови Бражникова Д.О.; стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету Новодонецької селищної ради 2000 грн. компенсації за відрив від звичайних занять; стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету Новодонецької селищної ради витрати пов'язані з прибуттям в судове засідання до Донецького окружного адміністративного суду з смт. Новодонецького та в зворотному напрямку відповідно до встановленої ціни проїзду, вказаної в проїзних квитках; стягнути на його користь за рахунок коштів бюджету Новодонецької селищної ради 1409,60 грн. судових затрат у вигляді судового збору (а.с. 1-7, 19).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 227/2500/18 адміністративний позов задоволено частково (а.с. 85-88).

Визнано незаконними дії Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича, які полягають у відмові провести особистий прийом ОСОБА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1; адреса: АДРЕСА_1) судовий збір у сумі 352,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Новодонецької селищної ради Донецької області (, юридична адреса: 85010, Донецька обл., м. Добропілля, смт. Новодонецьке, вул. Благовісна, буд. 3).

Додатковим рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі № 227/2500/18 стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Новодонецької селищної ради Донецької області витрати, що пов'язані із відривом від звичайних занять в розмірі 17, 26 грн.

В задоволенні іншої частини заяви про розподіл судових витрат, що пов'язані із відривом від звичайних занять - відмовлено (а.с. 97-98).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у виплаті справедливої ??компенсації моральної шкоди, заподіяної незаконною діяльністю посадової особи місцевого самоврядування, проігнорував його обґрунтування, норми діючого законодавства та практику Європейського Суду з прав людини.

Вказує на те, що факт прибуття позивача до суду підтверджується фіскальними чеками у вигляді проїзних квитків, в яких зазначено час відправлення та прибуття автобусу, відповідні дати та тривалість поїздки. Звертає увагу на те, що позивач самостійно, у зв'язку з відсутністю коштів на адвоката, робив виписки, знімав копії документів, консультувався в юристів, що вказує на кардинальний відрив від звичайних занять.

Вказує на прояви дискримінації відповідача по відношенню до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 311 КАС України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1, громадянин України та член територіальної громади смт. Новодонецьке. Відповідач, Новодонецький селищний голова - Бражніков Дмитро Олегович, є головною посадовою особою територіальної громади смт. Новодонецьке.

14.05.2018 року з 9:00 до 12:00 позивач був записаний та намагався потрапити на особистий прийом до Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича, який не відбувся, оскільки відповідач відмовив в його проведенні.

Вважаючи вказані дії відповідача щодо відмови в здійснення особистого прийому позивача неправомірними, а свої особисті права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні справи суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

За унормуванням ч. 1, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об'єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Сільський, селищний, міський голова обирається відповідною територіальною громадою на основі загального, рівного, прямого виборчого права шляхом таємного голосування в порядку, визначеному законом, і здійснює свої повноваження на постійній основі. Строк повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на чергових місцевих виборах, визначається Конституцією України.

Відповідно до п. 17 ч. 4 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова веде особистий прийом громадян.

За приписами ч. 5 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень.

Згідно преамбули Закону України "Про звернення громадян" від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393), цей закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливість участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону № 393 під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Звернення може бути усним чи письмовим.

Усне звернення викладається громадянином на особистому прийомі або за допомогою засобів телефонного зв'язку через визначені контактні центри, телефонні "гарячі лінії" та записується (реєструється) посадовою особою.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про звернення громадян» керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян зобов'язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян. Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об'єднаннях громадян визначається їх керівниками. Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Як зазначено позивачем в позовній заяві та не заперечується відповідачем, особистий прийом Новодонецьким селищним головою Бражниковим Д.О. проводиться кожний понеділок та середу з 9:00 години до 12:00 години.

Таким чином, Новодонецький селищний голова Бражников Д.О. зобов'язаний здійснювати особистий прийом громадян відповідно до попереднього запису, з урахуванням часу, визначеного графіком прийому громадян.

Разом з тим, відеозаписом підтверджено, що відповідачем не забезпечено здійснення особистого прийому позивача 14.05.2018 року.

Відмову провести особистий прийом позивача відповідач обґрунтовував тим, що позивач під час прийому порушував громадський порядок та провокував конфлікт, оскільки знімав відео, знаходячись в кабінеті відповідача.

Проте, вказані твердження відповідача не визнаються судом поважною підставою нездійснення особистого прийому Новодонецьким селищним головою, оскільки за Законом України «Про звернення громадян» керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян зобов'язані проводити особистий прийом громадян. Зазначений закон не передбачає відмову у проведенні особистого прийому за висловлених на відеозапису відповідачем підстав.

За таких обставин судом першої інстанції вірно встановлено, що Новодонецьким селищним головою Бражниковим Д.О. неправомірно не забезпечено особистий прийом ОСОБА_1 14.05.2018 року.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо можливості виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень та визнання незаконними дій Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича, які полягають в відмові провести особистий прийом ОСОБА_1.

Стосовно вимоги позивача визнати незаконною діяльність Новодонецького селищного голови Бражникова Д.О., яка полягає в прямій дискримінації, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначає Закон України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 року № 5207-VI.

Частиною 1 ст. 6 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 06.09.2012 № 5207-VI (зі змінами та доповненнями, далі - Закон № 5207-VI) визначено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 5207-VI, дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Стаття 5 Закону № 5207-VI вирізняє такі форми дискримінації: пряма дискримінація; непряма дискримінація; підбурювання до дискримінації; пособництво у дискримінації; утиск.

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивач вказує на допущення відповідачем по відношенню до нього саме прямої дискримінації.

За правилами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 5207-VI, пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Частиною 2 ст. 6 Закону № 5207-VI встановлено, що форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

В силу приписів ч. 3 вказаної статті Закону № 5207-VI не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

У п.п. 48, 49 рішення Європейського суду з прав людини від 07.11.2013 у справі "Пічкур проти України", яке, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", є джерелом права, визначено, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства", заява N 36042/97, п. 48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів", п. 39, Reports 1997-I).

Отже, як Законом України «Про запобігання та протидії дискримінації в Україні», так і практикою ЄСПЛ встановлено, що дискримінація означає поводження з особами з певними ознаками у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях.

Матеріали справи не містять доказів наявності у позивача певної ознаки, яка б могла вплинути на проведення особистого прийому відповідачем. У такому разі має місце припущення позивача про обмеження його прав, яке не можна пов'язувати з дискримінацією, відтак посилання позивача на положення Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" не є обґрунтованим.

Крім того, суд вказує що з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку суб'єкта владних повноважень дії Новодонецького селищного голови, які полягають в відмові провести особистий прийом позивача, визнано незаконними.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Новодонецької селищної ради 5000 грн. моральної шкоди, яка заподіяна незаконними діями Новодонецького селищного головим, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено ст. 23 Цивільного Кодексу України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові Пленуму від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Також зазначено, що в позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 5 цієї постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З врахуванням того, що позивач не надав суду жодних доказів завдання моральної шкоди, зокрема, спричинення моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, додаткових зусиль, спрямованих на організацію свого життя, суд не вважає вимоги позивача про завдання йому моральної шкоди обґрунтованими та дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

На вимогу ч. ч. 1 та 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича про визнання незаконними дій та стягнення моральної шкоди про задоволення в частині визнання незаконними дій Новодонецького селищного голови Бражникова Дмитра Олеговича, які полягають в відмові провести особистий прийом ОСОБА_1.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, судовий збір у сумі 352,40 грн. правомірно стягнутий судом на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Новодонецької селищної ради Донецької області.

З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2018 року позивачем до суду першої інстанції було надано заяву про компенсацію за відрив від звичайних занять та витрат на прибуття до суду, в якій позивач просить призначити виплату компенсації на його користь у розмірі 1045,80 грн. за рахунок бюджетних коштів Новодонецької селищної ради (а.с. 92-94).

За унормуванням ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсут, така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1- 2 ст. 135 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачуються іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно до розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ч. 3 ст. 135 КАС України).

Пунктом 9 ст. 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов'язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

На підтвердження своїх вимог позивач надав суду проїзні білети (а.с. 94).

Разом з тим, як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 135 КАС України, витрати, пов'язані з прибуттям до суду несе сторона, тобто, в даному випадку позивач.

За таких обставин, вимоги в зазначеній частині задоволенню не підлягають.

Щодо витраченого позивачем часу в сумі 28 годин на складання та обґрунтування адміністративного позову, складання доповнень до позову та заяв, представництва інтересів у судових засіданнях, суд зазначає, що позивачем не надано належного документального підтвердження відриву від звичайних занять, зазначених позивачем, отже вимоги в цій частині є необґрунтованими.

Як вбачається з протоколів судових засідань Донецького окружного адміністративного суду у даній справі, позивач перебував у судовому засіданні 02.10.2018 року з 12:00 год. по 12:33 год., 30.10.2018 року з 11:59 год. по 13:38 год. В загальній сумі 33 хв. + 1 год. 21 хв. = 1 год. 54 хв.

Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 22,41 гривні (ст. 8 зазначеного Закону).

Отже, розмір компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з фактичної тривалості судових засідань, зазначених раніше, пропорційно до розміру мінімальної заробітної плати складає 1 год. 54 хв. * 22,41 грн. = 34,51 грн.

Разом з тим відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволені позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені в постанові Верховного Суду від 18.04.2018 року у справі № 818/1003/16 (провадження № К/9901/9258/18).

Частиною 5 ст. 242 КАС України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Новодонецької селищної ради Донецької області витрати, що пов'язані із відривом від звичайних занять в розмірі 17,26 грн.

В іншій частині заява задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують аргументації висновків суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення та додаткового рішення суду не вбачається.

Розподіл судових витрат згідно ст. 139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 195, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. та на додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі № 227/2500/18 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 р. та додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018 року у справі № 227/2500/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко