Справа № 810/2771/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2771/18 Головуючий у І інстанції - Щавінський В.Р.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила:

- скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2.

- зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України у місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2.

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначає, що 15.02.2006 року Відповідачем прийнято рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 згідно п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1. Вказує, що вона разом з чоловіком звернулися до ГУ ДМС України в м. Києві з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням ними 45-річного віку, однак, на підставі здійсненої Перевірки матеріалів справ позивачів відповідач дійшов висновку, що рішення про надання, останнім дозволу на імміграцію прийнято всупереч вимогам міграційного законодавства України. Тому рішенням відповідача № 109858 від 28.02.2018 скасовано дозвіл на імміграцію позивачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію". Позивач вважає рішення Відповідача про скасування їй дозволу на імміграцію таким, що підлягає скасуванню. Крім цього Позивач наголошує, що внаслідок протиправних дій Відповідача нею понесені майнові збитки в розмірі 249000 гривень, зокрема внаслідок неможливості здійснення підприємницької діяльності і звернення фінансових установ та органів державної влади України, тому просить стягнути вказані кошти з Відповідача.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2.

Зобов'язано Головне управління державної міграційної служби України у місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби про скасування рішення Головного управління державної міграційної служби України у місті Києві від 30.05.2018 року № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2.

Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві подала апеляційну скаргу, в якій просить в частині задоволених позовних вимог скасувати рішення суду першої інстанції та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що згідно п. 6 ч. 6 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» для надання дозволу на імміграцію додаються такі документи, зокрема, для осіб зазначених в пункті 6 частини 2 статті 4 Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні, не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні. Так, як син на момент звернення Позивача був малолітнім, заява в установленому законом порядку не могла бути оформлена, що суперечить вимогам законодавства. Відтак, рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 16.02.2006 року № 109858 прийнято з порушенням норм міграційного законодавства суперечить його вимогам.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_2, народилась у Азербайджані ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Російської Федерації. Перебуває в офіційно зареєстрованому шлюбі з громадянином Російської Федерації ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2., якому рішенням УГІРФО ГУМВС України в м. Києві від 16.02.2006 року № 109858 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як батьку іммігранта) надано дозвіл на імміграцію та 17.02.2006 року документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2. Мають трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м. Люберці, РФ; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка м. Москва, РФ; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженець м. Києва, Україна, який разом із батьком на підставі п. б ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (як неповнолітня дитина іммігранта) рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 16.02.2006 року № 109858 отримав дозвіл на імміграцію в Україну.

У серпні 2010 разом із своїми дітьми ОСОБА_2 прибула до України з метою постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Також, судом першої інстанції встановлено, що Позивач із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну до ВГІРФО Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві звернулась 01.12.2010 року, у якій клопотала про надання разом із нею дозволу на імміграцію зазначеним вище неповнолітнім дітям.

За результатами розгляду матеріалів справи, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 27.01.2011 року на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» гр. РФ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, її неповнолітнім дітям: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 надано дозвіл на імміграцію в Україну.

15.02.2011 року документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1, яку отримала 21.02.2011 року та проживає з нею по теперішній час.

З наведених підстав, позивач та її сім'я проживали на території України до 2018 року.

05.04.2018 року ГУДМС України в м. Києві складено висновок та на підставі п. 1 (6) ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу та її дітям.

30.05.2018 року Відповідачем прийнято рішення № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр.. Російської Федерації ОСОБА_2 та її дітям.

Не погодившись із вказаним рішенням Позивач звернулась до суду та просить визнати протиправним та скасувати його.

Задовольняючи адміністративний позов частково суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що дозвіл на імміграцію в Україну позивач отримав на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що підтверджується зокрема тим, що на час прийняття рішення про оформлення дозволу на імміграцію стосовно Позивача заперечень не було. Та обставина, що перевіркою ДМС України було встановлено, що дозвіл позивачу та її чоловіку надано помилково, не знімає провину з державного органу який проводив необхідну перевірку поданих документів та з'ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив. Також, Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не було дотримано принципу пропорційності, що в свою чергу є підставою для визнання рішення протиправним і його скасування.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІII імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

За приписами частини 1 статті 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Статтею 12 Закону України "Про імміграцію" визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до положень статті 13 Закону України "Про імміграцію" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України. У разі скасування дозволу на імміграцію стосовно особи, яка була до його надання визнана біженцем в Україні, її не може бути вислано або примусово повернуто до країни, де її життю або свободі загрожує небезпека через її расу, національність, релігію, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичні переконання.

За приписами статті 14 Закону України "Про імміграцію" особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983 (у редакції до 12.04.2017 року; далі - Порядок № 1983) затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Так, пунктом 21 вказаного Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі.

Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Відповідно до пункту 22 Порядку № 1983 для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу за місцем прийняття рішення про надання такого дозволу.

У той же час, пунктом 21 Порядку № 1983 (у редакції з 12.04.2017 року) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

За приписами пункту 22 Порядку № 1983 (у редакції з 12.04.2017 року) для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Відповідно до пункт 23 Порядку № 1983 (у редакції з 12.04.2017 року) ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Надаючи оцінку вищевказаним обставинам, колегія суддів враховує, що ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов'язково має бути судовим. Однак при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають ураховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує (див. рішення у справі Klass та інші проти Німеччини від 6 вересня 1978 року, п. 67).

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» колегія суддів вважає, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Так, у суду немає сумніву, що оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень № 61, в разі набрання законної сили, неминуче призведе до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію" є обов'язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа яка не виїхала протягом місяця підлягає видворенню в порядку передбаченому Законом.

З огляду на викладене, колегія суддів звертає увагу на таке.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію стосовно прав іноземців, які бажають в'їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Зазначена рекомендація, датована 19 вересня 2001 року, містить такий пункт: « 11. У випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини (ЄКПЛ), або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ гарантувалося не лише законом, але також на практиці.»

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані ЄКПЛ повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Так, право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України, а саме п. 23 Порядку № 1983.

На думку суду, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

При цьому, Відповідач обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного рішення зазначив, що під час прийняття оскаржуваного рішення ГУ ДМС України замість п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" помилково зазначило п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", тобто підставою для скасування дозволу на імміграцію Позивачу є п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Між тим, у ході розгляду даної справи Відповідачем не було доведено наявність підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Так, як зазначено у Висновку про розгляд матеріалів щодо скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні Позивача від 05.04.2018 року на підставі якого винесено оскаржуване рішення, зазначається, що рішення УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві про надання дозволу на імміграцію в Україну Позивачу прийняте з порушенням вимог пункту 6 частини 2 статті 4, підпункту 6 частини 7 та частини 10 статті 9 Закону України "Про імміграцію", оскільки чоловік Позивача гр. РФ ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, при поданні клопотання про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надано неправдиві відомості з метою легалізації на території України та отримання відповідних документів.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що Позивачу дозвіл на імміграцію скасований саме на тій підставі яка зазначена у оскаржуваному рішенні, з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що дозвіл на імміграцію в Україну Позивач отримав на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що підтверджується зокрема тим, що на час прийняття рішення про оформлення дозволу на імміграцію стосовно Позивача заперечень не було.

Також, Відповідач за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання Позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку Позивача, прийняв рішення про скасування такого дозволу.

Колегія суддів вважає, що Відповідачем, крім іншого, не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності. Який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень. А тому, колегія суддів дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст.8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач являється матір'ю трьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка м. Люберці, Російська Федерація; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженка м. Москва, Російська Федерація; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, який проживає у Києві навчається у середній школі № 57 м.Києва.

Чоловік Позивача працює у ТОВ "Вендкомп" з 22.04.2013 року по теперішній час. З 01.04.2015 року займає посаду директора (Наказ №2-к від 01.04.2015 року), що підтверджується довідкою, копією трудової книжки, випискою з ЄДР.

Позивач починаючи з 2006 року легально проживала в Україні та виховувала дітей.

17.02.2006 року УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві видало чоловіку Позивача Тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні, попередньо перевіривши надані ним документи.

При цьому чоловіка Позивача не було повідомлено про те що його неповнолітній син ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_5, не може самостійно отримати дозвіл на імміграцію в Україну в силу його віку, а факт народження сина на території України без підтвердження громадянства не може вважатися підставою для надання дозволу на імміграцію Позивачу.

Навпаки, у Рішенні за результатами розгляду матеріалів гр. Росії ОСОБА_4 затверджено 16.02.2006 року затвердженого Начальником УГІРФО ГУ МВС України в м.Києві 16.02.2006 року І.В.Моренцем зазначається, що враховуючи, що син ОСОБА_7 народився на території України, згідно пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію" має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Сутність даної проблеми полягає в тому, що позивачу по спливу тривалого часу (понад 12 років) скасували дозвіл на імміграцію.

У серпні 2010 разом із своїми дітьми ОСОБА_2 прибула до України з метою постійного проживання та отримала дозвіл на імміграцію в Україну 27.01.2011 року.

Колегія суддів звертає увагу, що навіть якщо в 2006 році дозвіл на імміграцію Позивачу надано через помилку або зловживання посадових осіб суб'єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.

Аналогічної правової позиції дотримується Європейський суд, що знайшло своє відображення у п.п.30-36 рішення по справі "Бігаєва проти Греції" від 28 травня 2009 року, скарга № 26713/05.

Вказане рішення Європейського суду у даній справі судом застосоване як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи зокрема прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що оскаржуване рішення ГУ ДМС в місті Києві від 30.05.2018 року № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2, є протиправним і підлягає скасуванню.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 820/2262/17 (№К/9901/1650/18).

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що підлягають задоволенню похідні від неї вимоги, а саме: зобов'язати ГУ ДМС України в місті Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення від 30.05.2018 року № 109858-1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Російської Федерації ОСОБА_2 та зобов'язати ГУ ДМС України в місті Києві здійснити обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 громадянці Російської Федерації ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 07.02.2019 року.