Справа № 826/8353/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 лютого 2019 року № 826/8353/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доМіністерства юстиції України Державної пенітенціарної служби України
простягнення середнього заробітку

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - Позивач, ОСОБА_1) з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі також - Відповідач 1, Мін'юст) про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 по справі №2-а-3018/10/0270 в частині поновлення на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв'язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров'я Державного департаменту України з питань виконання покарань, в якій було допущено негайне виконання, тобто з моменту проголошення, за період з 09 грудня 2010 року по 27 червня 2017 року в сумі 866 648,88 (вісімсот шістдесят шість тисяч шістсот сорок вісім) грн. 88 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки Відповідач 1 безпідставно не виконує судове рішення, яке набрало законної сили, яким Позивача поновлено на роботі, то він має право отримання середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.

Відповідач 1, заперечуючи проти адміністративного позову, наголосив на його безпідставності та необґрунтованості, оскільки, зокрема, у позові та доданих до нього документах відсутні докази того, що Мін'юст ігнорувало чи ухилялось від виконання зазначеного рішення суду.

В ході судового розгляду, судом залучено до участі у справі в якості другого відповідача Державну пенітенціарну службу України (далі також - Відповідач 2).

Відповідач 2 відзиву чи пояснень по суті спору суду не подав, представника в судове засідання не направив.

Розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема даних з копії трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_3, з 22.10.2009 по 09.06.2010 Позивач обіймав посаду заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв'язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров'я Державного департаменту України з питань виконання покарань, та був звільнений наказом від 09.06.2010 № 63 о/с через скорочення штату за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 по справі № 2-а-3018/10/0270 за позовом ОСОБА_1 до Державного департаменту України з питань виконання покарань про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.02.2011, позов був задоволений повністю, зокрема: наказ від 09.06.2010 № 63 о/с було скасовано та поновлено ОСОБА_1 на роботі в централізованому апараті Державного департаменту України з питань виконання покарань на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв'язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров'я Державного департаменту України з питань виконання покарань з 09.06.2010 допустивши до негайного виконання.

Вважаючи протиправним невиконання Відповідачем 1 судового рішення про поновлення на роботі, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про стягнення з нього середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України закріплено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуваннях усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 51 Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України) держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини першої статі 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому, за приписами пункт 34 постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення відповідно до статті 366 ЦПК може визнати працівника звільненим за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул.

Як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося судом в описовій частині рішення, судовим рішенням від 09.12.2010 по справі № 2-а-3018/10/0270, яке набрало законної сили, Позивача було поновлено на роботі в централізованому апараті Державного департаменту України з питань виконання покарань.

Відповідно до статті 1291 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За приписами пункту 5 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, обов'язковість судового рішення є одним з основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Згідно з частиною другою, третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Аналогічні положення містилися у зазначених нормативно-правових актах на момент прийняття на користь Позивача судового рішення у справі № 2-а-3018/10/0270 та на момент фактичного виникнення спірних правовідносин.

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає в тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Разом з тим, всупереч наведених норм, згадане судове рішення від 09.12.2010 по справі № 2-а-3018/10/0270 у добровільному порядку Державним департаментом України з питань виконання покарань негайно виконано не було, у зв'язку з чим виконувалось у примусовому порядку в рамках виконавчого провадження № 41269713 за виконавчим листом від 09.12.2010 № 2-а-3018/10/0270, виданим Вінницьким окружним адміністративним судом, який надійшов державному виконавцю 17.12.2013.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем у справі № 2-а-3018/10/0270 був Державний департамент України з питань виконання покарань, проте указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 № 1085/2010 його було реорганізовано шляхом утворення Державної пенітенціарної служби України, у зв'язку з чим ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 14.02.2014 було замінено сторону виконавчого провадження, а саме - Державний департамент України з питань виконання покарань його правонаступником - Державною пенітенціарною службою України.

Як вбачається з записів у трудовій книжці ОСОБА_1 НОМЕР_3, наказом від 22.04.2014 № 44/ос-14, Позивач був поновлений на посаді в апараті Державної пенітенціарної служби на посаді заступника начальника управління-начальника відділу зв'язків з громадськістю та міжнародної діяльності управління зовнішніх комунікацій (запис № 27 від 23.04.2014), де отримував з 23.04.2014 заробітну плату (довідка Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області від 25.10.2017 № 317) та працював до 29.01.2015 (звільнений у зв'язку зі скороченням штату). Наведене свідчить, що фактично позивач добровільно погодився на поновлення його на роботі, на рівнозначній посаді в апараті Державної пенітенціарної служби, як правонаступника Державного департамента України з питань виконання покарань. У той же час, з незрозумілих суду причин, Позивач приховав зазначену інформацію, не вказавши про таке поновлення в адміністративному позові.

Відповідно до статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Таким чином, з огляду на вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що оскільки судове рішення від 09.12.2010 у справі № 2-а-3018/10/0270 підлягало негайному виконанню, а поновлення Позивача на посаді відбулося лише наказом Державної пенітенціарної служби від 22.04.2014 № 44/ос-14, то має місце факт невиконання судового рішення про поновлення на роботі у період з 10.12.2010 по 22.04.2014.

При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 № 343 «Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Державну пенітенціарну службу ліквідовано, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Вказаною постановою установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, а також утворено комісію з ліквідації Державної пенітенціарної служби.

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на момент прийняття даного судового рішення, з 06.06.2016 Державна пенітенціарна служба перебуває у стані припинення. Разом з тим, відомості про те, що на даний час Державна пенітенціарна служба припинена (ліквідована) у реєстрі відсутні, тож саме Державна пенітенціарна служба як Відповідач 2 у справі має понести відповідальність за затримку виконання прийнятого на користь Позивача судового рішення у справі № 2-а-3018/10/0270, а не Відповідач 1, як помилково зазначив Позивач.

Таким чином, виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку про те, що з Відповідача 2 на користь Позивача підлягає стягненню середній заробіток за затримку виконання судового рішення про поновлення на роботі від 09.12.2010 у справі № 2-а-3018/10/0270, а саме за період з 10.12.2010 по 22.04.2014.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Тож, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі також - Порядок).

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Виходячи з даних Мінпраці щодо норм тривалості робочого часу у 2010-2014 роках, загальна кількість робочих днів за період з 10.12.2010 по 22.04.2014 становить 844 робочих днів. При цьому, згідно з довідкою про середню заробітну плату Позивача, що міститься в матеріалах справи, його середньоденна заробітна плата складає 362,16 грн.

Таким чином, виходячи з наведених величин, судом здійснено розрахунок суми середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з Відповідача 2 на користь Позивача, яка становить 305 663,04 грн. (триста п'ять тисяч шістсот шістдесят три гривні 04 копійки).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, Відповідач 2 проігнорував обов'язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 09.12.2010 по справі № 2-а-3018/10/0270 в частині поновлення на посаді заступника директора департаменту-начальника управління соціально-виховної, психологічної роботи та міжнародних і громадських зв'язків департаменту з гуманітарних питань та охорони здоров'я Державного департаменту України з питань виконання покарань, в якій було допущено негайне виконання, тобто з моменту проголошення, за період з 10.12.2010 по 22.04.2014 в сумі 305 663,04 грн. (триста п'ять тисяч шістсот шістдесят три гривні 04 копійки).

3. В іншій частині відмовити.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1.

ДЕРЖАВНА ПЕНІТЕНЦІАРНА СЛУЖБА УКРАЇНИ (ідентифікаційний , адреса: 04050, м.Київ, ВУЛИЦЯ ЮРІЯ ІЛЛЄНКА, будинок 81).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.О. Григорович