Справа № 0240/2894/18-а
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/2894/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач: Смілянець Е. С.

30 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Сушка О.О. Залімського І. Г.

за участю:

секретаря судового засідання: Платаша В.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Загороднюка Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року (рішення у повному обсязі складено 08.10.2018) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2018 року позивач, ОСОБА_4, звернувся до Вінницького окружного адміністративного звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ГУ ДФС у Вінницькій області, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 9834-54 від 05.03.2018, згідно якого нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік в сумі 5043,20 грн.

Вінницький окружний адміністративний суд рішенням від 02 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративний позову відмовив в повному обсязі. Судове рішення мотивоване тим, що об'єкт нерухомості (цех деревообробки), який на праві власності належить ОСОБА_4, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що є підставою для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що судом першої інстанції не вірно застосовано норми податкового кодексу України, оскільки належні йому будівлі, що відносяться до будівель промисловості, не є об'єктом оподаткування відповідно до норм пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, а тому податок на нерухоме майно у даному випадку не нараховується. Вважає, що при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками в даному випадку є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника; база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності. Додатково надано копії судових рішень, в тому числі, Верховного Суду, які судом першої інстанції відхилено для застосування.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач зазначив, що об'єкт нерухомості (цех деревообробки), який на праві власності належить ОСОБА_4, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що є підставою для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Вважає, що норма підпункту 266.2.2 ПК України розповсюджується лише на промислові підприємства та не розповсюджується на фізичних осіб, в тому числі тих, які здійснюють підприємницьку діяльність. Враховуючи, що ОСОБА_4, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер об'єкта 4) є власником нежитлових будівель та споруд, ГУ ДФС у Вінницькій області вважає, що він повинен сплачувати податок на нерухоме майно.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача та просив суд залишити її без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4, є власником нежитлової нерухомості - цеху деревообробки, який згідно з ДК 018-2000 відноситься до класу "будівлі промисловості" 1251, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2016.

05.03.2018 ГУ ДФС у Вінницькій області прийняло податкове повідомлення-рішення №9834-54, яким позивачеві нарахований податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що підлягає сплаті фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості за 2017 рік в сумі 5043,20 грн. Податок нарахований згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 ст.54 та згідно з підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України.

Позивач, не погодившись з вказаним рішенням, вважаючи, що належні йому будівлі, які відносяться до будівель промисловості, не є об'єктом оподаткування відповідно до норм пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, подав скаргу до ДФС України. За результатами розгляду скарги позивача податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Вінницькій області від 05.03.2018 №9834-54 залишено без змін.

06.06.2018, ОСОБА_4, звернувся до ДФС України із заявою про надання індивідуальної податкової консультації з питань практичного застосування норм пп. 266.2.2 п. 166.2 ст. 266 ПК України. На вказану заяву 18.06.2018 позивачеві надано податкову консультацію, в якій зазначено, що об'єкти нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, у т.ч. тих, які здійснюють підприємницьку діяльність, не визначені підпунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України як об'єкти нерухомості, що не є об'єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України).

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

В силу вимог підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» (група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості»).

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», що включає підкласи: 1251.1 «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості»; 1251.9 «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Отже, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) «Будівлі промислові», який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4, є власником нежитлової нерухомості - цеху деревообробки, який згідно з ДК 018-2000 відноситься до класу "будівлі промисловості" 1251, за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2016.

Та, враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові 15.05.2018 у справі №806/2461/17, суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що об'єкт нерухомості (цех деревообробки), який на праві власності належить ОСОБА_4, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що є підставою для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Суд першої інстанції вважає, що зазначений висновок узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 (справа №806/2461/17 адміністративне провадження №К/9901/27759/18)

Однак, в зазначеній постанові встановлено, що позивачу на підставі договорів купівлі-продажу на праві приватної власності належать 1/2 частина комплексу нежитлових будівель, в яких відсутня класифікація щодо будівель виробничого призначення, а також, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Також, Верховний Суд зазначав, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що належать позивачу (фізична особа-підприємець), який використовує їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств, зазначивши, що умовою для застосування пільги з оподаткування відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є крім іншого фактичне її використання як об'єкту промисловості.

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Говорячи про промислове підприємство, Верховний Суд зауважив, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що в зазначеному випадку, слід застосовувати позицію Верховного Суду викладену у постанові від 31.01.2018 (справа №822/2624/16 адміністративне провадження №К/9901/1438/17), оскільки в позивача, відповідно до даних Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, власника нежитлової нерухомості - цех деревообробки, згідно з ДК 018-2000 відноситься до класу "будівлі промисловості" 1251.

Слід також зазначити, що відповідно до пункту 56.21. ст. 56 Податкового кодексу України) у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Проаналізувавши надані сторонами докази та норми чинного законодавства України, колегія суддів вважає, що враховуючи суперечливі поняття промислового підприємства, судом першої інстанції не надано класифікаційну оцінку нежитловій нерухомості позивача та правомірності дій податкового органу, а тому зроблено помилковий висновок, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, обґрунтував правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до положень, закріплених частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В той же час згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам по справі, в той час як доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області від 05.03.2018 №9834-54.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 лютого 2019 року.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Сушко О.О. Залімський І. Г.