Справа № 0440/6849/18
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2018-12-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 грудня 2018 року Справа № 0440/6849/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О.В.,
за участі секретаря судового засідання Максименко Е.М.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Кравченко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні.
В підготовчому засіданні 06.12.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 20.12.2018 року.
В обгрунтування позову зазначено, що позивач не погоджується з оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, зазначаючи, що вони прийняті з порушенням чинного законодавства, охоплюють 2015 рік, який не є плановим роком для сплати податку на майно. Відповідач включив до об'єктів оподаткування допоміжні приміщення, які не оподатковуються, та не застосував пільгу на сплату податку.
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити, обгрунтовуючи тим, що базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, паркувальні місця, власником яких є позивач, зареєстровані як окремі об'єкти (нежитлові приміщення) і підлягають оподаткуванню. Пільги з податку не застосовуються до об'єкта оподаткування квартири у зв'язку з використанням у підприємницькій діяльності.
Представником позивача надано відповідь на відзив на позовну заяву, з викладенням позиції аналогічної викладеній в позовній заяві.
Представники сторін в судовому засіданні підтримали обрані правові позиції.
Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 23.04.2018 року ГУ ДФС у Дніпропетровській області винесені податкові повідомлення-рішення:
Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, представником позивача подано відповідачу заяву про проведення звірки даних, у зв'язку з виявленими розбіжностями, в результаті якої ГУ ДФС у Дніпропетровській області прийнято рішення:
Решта податкових повідомлень-рішень була залишена в силі.
Не погоджуючись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті суд виходить з наступного.
У відповідності до ст. 265 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.
Підпунктом 266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п. 266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).
Відповідно до п.п.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, відповідно до приписів п.п.266.2.1 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Відповідно до п.п. 266.3.1 п. 266.3 ст.266 ПКУ базою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (п.п.266.5.1. ст..266 ПКУ).
База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Відповідно до п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу, сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.
Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов'язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.
Рішеннями №7/60 від 28.01.2015 року, №3/65 від 15.07.2015 року, №7/11 від 13.07.2016 року, №12/18 від 15.02.2017 року Дніпровської міської ради пп. 2.3 п. 2.2 розділу 2 встановлено, що звільняються від сплати податку фізичні та юридичні особи за господарські, у тому числі присадибні будівлі, що перебувають у їх власності, допоміжні нежитлові приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо.

Відповідно до п.п.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі;

Дослідивши правовстановлюючі документи на вказані паркувальні місця, судом встановлено, що дані паркувальні місця відносяться до гаражу-стоянки житлового будинку літ. А-9, приміщення №60, поз.35, відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 14.11.2008 року на паркувальне місце №81, тобто такі приміщення не оподаткуваються на підставі рішень Дніпровської міської ради №7/60 від 28.01.2015 року, №3/65 від 15.07.2015 року, №7/11 від 13.07.2016 року, №12/18 від 15.02.2017 року, що свідчить про протиправність винесення податкових повідомлень-рішень від 23.04.2018 року №90436, №90436, №90436.

Аналогічними є обставини для скасування податкового повідомлення-рішення №90436 від 23.04.2018 року, оскільки воно винесено на підставі наявності у позивача на праві приватної власності нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_5, прим.61,68.

Дане приміщення відноситься до допоміжного приміщення, оскільки знаходиться у цокольному поверсі, що підтверджується наданими суду правовстановлюючими документами. Відповідачем не враховано, що частина даного приміщення є басейном, що підтверджується правовстановлюючими документами та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта: «опис: в житловому будинку літ. А-9 в цокольному поверсі нежитлове приміщення №61 поз. 1,2 загальною площею 222,2 кв.м., на першому поверсі ганки літ. А (11), басейн літ. А (13)».

Щодо податкових повідомлень-рішень від 30.08.2018 року №90436 та від 23.04.2018 року №90436, якими позивачу нараховано суми податкового зобов'язання відносно нежитлових приміщень загальною площею 87,7 кв.м. та 113,8 кв.м. відповідно, розташовані за адресою: АДРЕСА_4, прим. XV та АДРЕСА_3, прим. 56 відповідно, за період оподаткування у 2015, 2016, 2017 роках, суд зазначає наступне.

Дані приміщення відносяться до допоміжних приміщень, оскільки знаходяться у цокольному поверсі, що підтверджується правовстановлюючими документами, а саме:

- відповідно до опису об'єкту, вказаного в довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта: «в житловому будинку літ. А-8 в цокольному поверсі поз.3 нежитлове приміщення XV - 3,4,5,7,8,9,10,11, загальною площею 87,7 кв.м., літ. А-вхід в цокольний поверх, підлягає введенюю в експлуатацію. У загальному користуванні поз. XV-2, XV-6 площею 22,1 кв.м.»;

- відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав вланості на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта: «Опис: в житловому будинку літ. А-9 в цокольному поверсі, 1-уровень вбудоване нежитлове приміщення №56, яке складається з поз.1-6, ганое а (20)».

Отже, податкові повідомлення-рішення від 30.08.2018 року №90436 та від 23.04.2018 року №90436 прийняті без врахування всіх обставин, є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 23.04.2018 року №90436, яким нараховано позивачу суму податкового зобов'язання у розмірі 8321,14 грн., відповідно до податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нежитлової нерухомості, відносно квартири загальною площею 108,1 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 за період оподаткування у 2015, 2016, 2017 роках, суд зазначає наступне.

В розрахунку до вказаного податкового повідомлення-рішення зазначено, що позивач має право власності на площу об'єктів житлової нерухомості у сумарній кількості 133,004 кв.м., проте з житлової нерухомості позивач має право власності тільки на вищевказану квартиру площею 108,1 кв.м. та частку в розмірі 8/100 на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_6.

Згідно з абз. «г» п.п.266.7.1 п.266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: сума податку, обчислена з урахуванням підпунктів "б" і "в" цього підпункту, розподіляється контролюючим органом пропорційно до питомої ваги загальної площі кожного з об'єктів житлової нерухомості.

Рішеннями Дніпровської міської ради встановлені наступні пільги зі сплати податку на нерухоме майно.

Так, відповідно до п.2.1 розділу 2 рішення Дніпропетровської міської ради від 28.01.2015 року №7/60 (за період 2015 року) та від 15.07.2015 року №3/65 (за період 2016 року) база оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується:

- для квартири/квартир незалежно від їх кількості - 85 кв.м.;

- для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 200 кв.м.;

- для різних типових об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у томі числі їх часток) - на 285 кв.м.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий (звітний) період (рік).

Відповідно до п.2.1 розділу 2 рішення Дніпропетровської міської ради від 13.07.2016 року №7/11 та від 15.02.2017 року №12/18 (за період 2017 року) встановлені наступні пільги зі сплати податку на нерухоме майно.

База оподаткування об'єкта/об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи платника податку, зменшується:

- для квартири/квартир незалежно від їх кількості - 60 кв.м.;

- для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв.м.;

- для різних типових об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у томі числі їх часток) - на 180 кв.м.

Таке зменшення надається один раз за кожний базовий (звітний) період (рік).

Оскільки позивач має у власності квартиру та частку у домоволодінні, то пільгу на сплату податку на нерухоме майно необхідно застосовувати як для власників різних типів об'єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток (у разі одночасного перебування у власності платника податку квартири/квартир та житлового будинку/будинків, у томі числі їх часток).

Таким чином, відповідач протиправно нарахував податкове зобов'язання, оскільки сумарна кількість площі об'єктів житлової нерухомості, яка знаходиться на праві приватної власності у позивача, не перевищує встановлену пільгу у 2015, 2016 та у 2017 роках.

Отже, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення-рішення від 23.04.2018 року №90436 підлягає скасуванню.

Крім того, підпунктом 12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період).

В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов'язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. При цьому, суд звертає увагу на те, що норма чітко розрізняє період опублікування рішення ради, а саме це період у якому планується встановити місцевий податок.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням податку на майно, відмінне від земельної ділянки, на 2015 рік відповідні норми Закону № 71-VIII набрали чинності з 1 січня 2015 року.

Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження щодо встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на майно, відмінне від земельної ділянки.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевих рад стосовно податку на майно, відмінне від земельної ділянки, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду податок на майно, відмінне від земельної ділянки міг вважатися встановленим місцевою радою.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, суд зазначає, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за 2015 р., оскільки запроваджені Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" зобов'язання щодо сплати податку на майно, відмінне від земельної ділянки виникають у платників податків лише після 1 січня 2016 року.

Таким чином, суд вважає, що відповідачем протиправно та з порушенням вимог податкового законодавства були прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.04.2018 року №90436, №90436, №90436, №90436, №90436, №90436, від 30.08.2018 року №90436, оскільки всі вони охоплюють період - 2015 рік.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Таким чином, позивач довів належними та допустимими доказами протиправність прийнятих відповідачем податкових повідомлень-рішень, надав суду відповідні докази щодо неправомірності прийняття відповідачем оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до норм статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку із задоволенням позову, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровської області.

Керуючись, ст.ст. 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17-а, м. Дніпро, 49000) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області №90436 від 23.04.2018 року, №90436 від 23.04.2018 року, №90436 від 23.04.2018 року, №90436 від 23.04.2018 року, №90436 від 30.08.2018 року, №90436 від 23.04.2018 року, №90436 від 23.04.2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області (49600, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17-а, ) судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 29.12.2018 року.

Суддя О.В. Врона