Справа № 240/5696/18
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
08 лютого 2019 року м. Житомир справа № 240/5696/18
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на день звільнення зі служби відповідачем було затримано проведення з ним розрахунку при звільненні, а саме виплату належної позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яку відповідачем здійснено лише 23.11.2018, чим він порушив вимоги Кодексу законів про працю, а тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 10.12.2018 відкрите провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
16.01.2019 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив від 15.01.2019 вх.№908/19, в якій позивач просить позовні вимоги задовольнити, справу розглядати за участі позивача (а.с. 38-39).
Суд зазначає, що враховуючи предмет спору у цій справі, вона підлягає розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), про що було зазначено в ухвалі про відкриття провадження у справі, а тому на підставі пункту 1 частини шостої статті 262 КАС України, викладене позивачем у п.3 відповіді на відзив клопотання про розгляд справи за його участі, суд визнає таким, що не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ч.5 ст.262, ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню із таких підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , проходив військову службу в органах Служби безпеки України з 10.07.2001 до 26.06.2006 на курсантських посадах, з 27.06.2006 до 01.10.2018 на офіцерських посадах. За останнім перед звільненням місцем служби в Управлінні Служби безпеки України в Житомирській області займав посаду старшого слідчого в особливо важливих справах (а.с. 14-17).
З військової служби звільнений за п.п.а п.61, п.п.б (за станом здоров`я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007, п.2 частини 5 статі 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу у запас Служби безпеки України наказом Служби безпеки України від 14.09.2018 №1191-ОС та виключений зі списків особового складу з 01.10.2018 наказом Управління Служби безпеки України в Житомирській області від 28.09.2018 №229-ОС (а.с. 25).
Станом на день звільнення позивачу не виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яку відповідачем проведено лише 23.11.2018 (а.с. 12).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст.1 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі Закон України №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Положеннями статті 9 Закону України №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ст.9-1 Закону України №2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На момент звільнення ОСОБА_1 зі служби та виключений зі списків особового складу, 01.02.2018, редакцією ст.9-1 Закону України №2011-ХІІ встановлено, відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 9-1 Закону України №2011-XII (у редакції, що діяла на момент звернення позивача із рапортом) речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі - Порядок №178).
Відповідно до п.1 Порядку №178 вказаний Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
За змістом пунктів 2-5 Порядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема звільнення з військової служби. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Разом з тим, відповідно до п.7 Прядку №178 виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ. Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби. Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.
Крім того, згідно з нормами вищезазначених актів законодавства компенсація за не отримане речове майно, до грошового забезпечення військовослужбовця не входить.
Як встановлено судом, позивач звільнений з військової служби 01.10.2018, проте розрахунок виплати суми компенсації за не отримане речове майно проведено після дати підписання наказу про виключення із списків особового складу частини, а саме: 23.11.2018.
Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач при проведенні розрахунку з позивачем діяв відповідно до чинного законодавства, та, оскільки грошова компенсація вартості за не отримане речове майно до грошового забезпечення позивача не входить та не відноситься до виплат, що здійснюються на час звільнення, то, підстави для стягнення компенсації за період затримки розрахунку при звільненні відсутні.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.
Керуючись статтями 77, 90, 242-246, 250, 255, 258, 261-263, 295 КАС України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено: 8 лютого 2019 року.

Суддя О.В. Єфіменко