Справа № 813/3184/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3540/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кухар Н.А.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 14 год 35 хв 03 жовтня 2018 року, повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2018 року, у справі №813/3184/18 за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

19.07.2018 ОСОБА_6 в інтересах громадянина Ємену ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, просив: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №162-18 від 18.05.2018 про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Ємену ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства; визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз'яснення позивачеві причин відмови, порядку оскарження рішення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року № 162-18 про відмову у визнанні громадянина Ємену ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язано Державну міграційну службу України визнати громадянина Ємену ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та невибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є, наразі, загальновідомим фактом. Суд першої інстанції вказав, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими, ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а, тому, - протиправним. Суд першої інстанції дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року №162-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналізуючи встановлені фактичні обставини справи, враховуючи те, що громадянин Ємену ОСОБА_3 неодноразово звертався до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та при повторному розгляді заяви відповідачем не було враховано висновки постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 876/8418/17, з метою забезпечення ефективного поновлення порушених прав, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства. При цьому судом першої інстанції не встановлено порушень відповідачем вимог законодавства щодо не роз'яснення причин відмови та порядку оскарження рішень.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач під час розгляду його заяви про надання захисту в Україні не навів будь-яких обставин та фактів, які свідчать про його переслідування у країні походження чи загрозу переслідування. Скаржник вказує, що метою звернення позивача до міграційної служби є факт загрози видворення з України за невиконання рішення про примусове повернення. Звертає увагу, що позивач під час навчання зволікав із зверненням до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що не було взято до уваги судом першої інстанції. Також, скаржник вказує, що вирішення питання щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту належить до дискреційних повноважень ДМС України.

ОСОБА_6 в інтересах громадянина Ємену ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що як видно з матеріалів справи інформація по країні походження вказує на те, що військовий конфлікт у Ємені розповсюджується на всю його територію, альтернативи внутрішнього переміщення позивача немає, так само як і неможливим є отримання притулку в іншій країні.

В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 11.10.2016 громадянин Ємену ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2016LV0025, зазначивши, що через війну та загрозу його життю не може повернутись в країну походження.

31.10.2016 за результатами розгляду справи №2016LV0025 заявника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Ємену ГУ ДМС України у Львівській області на підставі матеріалів зібраних в ході попереднього розгляду особової справи, у зв'язку з необхідністю проведення додаткових співбесід для з'ясування обставин справи, підготовлено висновок про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 31.10.2016 №239 дозволено оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Ємену ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, о/с №2016LV0025 та розпочато процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання заявнику статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

15.02.2017 ГУ ДМС України у Львівській області за результатами розгляду особової справи №2016LV0025 підготовлено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заява ОСОБА_3 є необґрунтованою та має ознаки зловживання (задля легалізації) процедурою надання притулку в Україні, а відповідно немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов передбачених п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.167-180).

15.03.2017 Державна міграційна служба України приняла рішення №78-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке ОСОБА_3 оскаржив у судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі №813/1455/17 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №813/1455/17 (в суді апеляційної інстанції 876/8418/17), апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково: скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року та прийнято нову, якою позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №78-17 від 15 березня 2017 року, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 11 жовтня 2016 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 у справі №813/1455/17 (в суді апеляційної інстанції 876/8418/17) 04.12.2017 Державна міграційна служба України приняла рішення №67-17 згідно з яким зобов'язано ГУ ДМС України у Львівській області повторно розглянути заяву громадянину Ємену ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС України від 15.03.2017 №78-17 (а.с.188).

Відповідно до вказаного рішення Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 28.12.2017 №308 наказано здійснити повторний розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Ємену ОСОБА_3 (а.с.189).

За результатами повторного розгляду особової справи №2016LV0025 громадянина Ємену ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ГУ ДМС України у Львівській області підготовлено висновок від 13.04.2018 про відмову у визнанні ОСОБА_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що в результаті повторного аналізу матеріалів справи №2016LV0025, з урахуванням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2017 у справі №813/1455/17 встановлено, що в обставинах справи заявника відсутні підстави для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.55-70).

18.05.2018 Державна міграційна служба України прийняла Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Ємену ОСОБА_3 №162-18 (а.с.58).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_6 звернувся із позовом до суду в інтересах громадянина Ємену ОСОБА_3.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно із статтею 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до пунктів 1 та 13 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ст.2 Закону №3671-VI питання, пов'язані з біженцями та особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту, регулюються цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б)релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д)політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання особі статусу біженця повинна враховуватися наявність усіх підстав, однак немає значення, чи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування склалися за однією з наведених ознак чи за декількома.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 вказаного Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Частиною 7 статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону №3671-VI особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, зокрема, подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява, надати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч.11 ст.9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.3 ст.10 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового захисту або встановити необґрунтованість поданої заяви та відсутність правових підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

«Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання», саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від особи, так з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінка побоювань обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи-заявника, яка є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивною ситуацією у країні.

При цьому інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації та відповідно до частини 3 статті 78 КАС України не потребує доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач народився у м. Аль-Даман-Кса, Саудівська Аравія, є громадянином Ємену, за національністю - араб, віросповідання - мусульманин, освіта - вища: закінчив Державний вищий навчальний заклад «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я.Горбачевського Міністерства охорони здоров'я України» та отримав диплом спеціаліста 23.06.2016, здобув ступінь спеціаліста, за спеціальністю стоматологія.

У заяві від 11.10.2016 та протоколах співбесід від 21.10.2016, 05.01.2017, 13.02.2018 громадянин Ємену ОСОБА_3 зазначав, що в 2005 році переїхав в м.Таїз, де зараз війна, тому не може повернутись в Ємен, оскільки в будь-який час може померти. Останній раз в м.Таїз був у 2013, до війни в Ємені. В Ємені у нього майже нікого не залишилося, батьки живуть в Саудівській Аравії. Він сам народився в Саудівській Аравії, а поїхати туди не може, бо немає реєстрації, тому що такі там закони. Офіційно зареєстрований тільки батько, у всіх решта членів сім'ї немає реєстрації. Стверджує, що батьки проживають в Саудівській Аравії близько 30 років, також з ними знаходяться всі неповнолітні діти: два брата та три сестри, які народилися в Саудівській Аравії. Побоювання заявник обґрунтовує й тим, що в Ємені переслідують його родичів, а саме дядька, який є головним в м.Сана, організовує мітинги, сутички проти держави.

Також з особової справи №2016LV0025 встановлено, що громадянин Ємену ОСОБА_3 навчався в Тернопільському державному медичному університеті імені І.Я. Горбачевського з 2011 року до 2016 року. Приїхав в Україну у 2009 році з метою навчання та 25.02.2013 документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_1, дійсною до 20.08.2016. Відповідно до клопотання приймаючої сторони, рішенням УДМС України в Тернопільській області посвідку на тимчасове проживання позивача скасовано.

25.08.2016 працівниками Тернопільського МВ УДМС України у Львівській області на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Республіки Ємен ОСОБА_3, з терміном виїзду до 21.09.2016. Також було проставлено у паспорті позивача штамп про заборону в'їзду в Україну строком на 3 роки до 25.08.2019, рішення щодо виїзду з України позивачем не виконано.

В період з 2012 року до 2016 року позивач декілька раз відвідував країну походження, востаннє в'їхав на територію України 06.07.2014, після цього територію України не покидав.

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до територіальних органів ДМС України не звертався, у зв'язку з тим, що навчався та був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. Після закінчення ВУЗу позивач хотів продовжити своє проживання в Україні, але не зміг.

У справі встановлено, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з мотивів відсутності для цього підстав, визначених пунктами 1 і 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI.

Зі змісту відзиву на позовну заяву та апеляційної скарги вбачається, що причинами, за яких заява позивача про надання відповідного захисту в Україні не підлягає до задоволення, скаржник зазначає: не участь заявника у політичній чи релігійній діяльності, відсутність фактів особистого переслідування в країні проживання Ємен, до виїзду із країни у 2009 заявник не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів. Вказано, що ризик застосування шкоди у разі повернення до Ємену через збройний конфлікт не пов'язаний з жодною з ознак, перерахованих у визначенні біженця. Крім того, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також вказано, що перебування заявника в Україні після 20.08.2016 було незаконним і, як вбачається з матеріалів особової справи, виправити цю ситуацію заявник наміру не мав аж до моменту, коли перед заявником постала загроза видворення за межі України. Окрім того, зазначено, що ситуація в країні громадянської належності заявника не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину.

Вказані аргументи скаржника суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, мають задовольняти тому, що є прийнятним вважати «можливим у розумних межах» або правдоподібним, тобто заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно-послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

При цьому, відповідно до п.43 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язково ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

За загальною практикою ЄСПЛ, ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. І при цьому заявник не повинен демонструвати особливі відзначні деталі інакші, ніж загальна ситуація насилля в країні походження.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Судом першої інстанції проаналізована ситуація по країні походження позивача та встановлено, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт, та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Так, 12 лютого 2018 року УВКБ ООН висловлено позицію щодо ситуації в Ємені, згідно з якою в Ємені відбувається тривалий внутрішній конфлікт, який охоплює фактично усю територію держави.

26 лютого 2018 року Радою Безпеки на 8190-му засіданні прийнята Резолюція 2402 (2018), де висловлено занепокоєння з приводу проблем в політичній, економічній та гуманітарній сферах і в сфері безпеки, які зберігаються в Ємені, включаючи триваюче насильство, а також з приводу загроз, що виникають в зв'язку з незаконною передачею, дестабілізуючим накопиченням і неправомірним застосуванням зброї. Також зазначено, що рада Безпеки глибоко стурбована погіршенням жахливої гуманітарної ситуації в Ємені, висловлює серйозну стурбованість в зв'язку з усіма випадками створення перешкод для ефективного надання гуманітарної допомоги, включаючи введення обмежень на доставку предметів першої необхідності цивільному населенню Ємену.

Згідно з інформацією Міністерства закордонних справ України, розміщеною на офіційному сайті, Ємен фактично перебуває у стадії громадянської війни. Значна частина території країни стала ареною бойових дій. Безпекова ситуація в Ємені є надзвичайно нестабільною та непередбачуваною.

У висновку від 13.04.2018, з посиланням на офіційні інтернет джерела, зазначено, що через три роки після початку конфлікту в Ємені не видно ніяких реальних ознак того, щоб такий почав затухати, всі ворогуючі сторони продовжують завдавати жахливі страждання мирному населенню, школи і лікарні в руїнах, тисячі людей втратили життя, мільйони були змушені покинути свої будинки і відчайдушно потребують гуманітарної допомоги.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник скаржника не заперечив факт наявності військового конфлікту в Ємені, зокрема в м.Таїз, де мешкав позивач.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні громадянського проживання, в якій існує військовий конфлікт, та підтверджують неможливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки у цій країні змінилася соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуації.

При цьому те, що позивач прибув в Україну задовго до того, коли збройний конфлікт у Ємені став таким інтенсивним, не заперечує того, що ситуація в країні його походження суттєво змінилася після його виїзду і стала небезпечною для життя та безпеки, що також слід враховувати при прийнятті рішення, даючи оцінку поясненням позивача, чому він просить залишитися в Україні

В свою чергу, обставини, на які посилається скаржник, не мають вирішального значення, оскільки до сьогодні в Ємені відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров'я позивача.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2017 року у справі №813/1455/17 (в суді апеляційної інстанції 876/8418/17) суд апеляційної інстанції на підставі наявної загальновідомої інформації про ситуацію, що склалася у Ємені через триваючий там внутрішній військовий конфлікт, гуманітарну кризу та захворювання на холеру, яке набуло масового характеру у 2017 році, дійшов висновку про наявність високої вірогідності того, що у випадку повернення позивача до Ємену його свободі, життю та здоров'ю буде загрожувати реальна небезпека і у нього з цього приводу є цілком обґрунтовані побоювання.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповним та необ'єктивним, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

При цьому, суд першої інстанції, з урахуванням задекларованого чинним процесуальним законом принципу верховенства права, приписів статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дійшов вірного висновку, що позивач потребує захисту, оскільки змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 18 травня 2018 року №162-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є підставними та підлягають задоволенню.

Щодо аргументів скаржника про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідачів, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Водночас, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Відтак, з врахуванням обставин справи та висновків судів першої та апеляційної інстанції у справі №813/1455/17, за наявності умов, за яких стосовно позивача може бути прийнято рішення про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Ємену ОСОБА_3 особою, яка потребує додаткового захисту, не є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача.

Оскільки учасники справи не оскаржують постанову суду в частині відмови в позові, а тому в силу приписів ст.308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідачів щодо відмови у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту, та на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №813/3184/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 04.02.2019