Справа № 826/9373/18
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 лютого 2019 року № 826/9373/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 06 березня 2018 року №, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі по тексту - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 06 березня 2018 року № про сплату штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) в сумі 1 125 179,66 грн за кодом платежу 21081100, прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі акта перевірки від 26 лютого 2018 року №297/28-10-43-02/14360570 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» (код за ) з питання своєчасного виконання платіжних доручень клієнтів щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету за період з 10 березня 2015 року по 12 березня 2015 року».

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що граничним строком подання платником податків податкової декларації за 2014 рік було 02 березня 2015 року, що не заперечується відповідачем, а відтак граничний термін сплати зазначеного узгодженого податкового зобов'язання за 2014 рік припадає на 12 березня 2015 року. Тобто, перерахування обслуговуючим банком зазначених в акті перевірки платежів клієнтів з податку на прибуток до бюджету 12 березня 2015 року не призвело до порушення норм чинного податкового законодавства України та порушення законодавчо встановлених строків перерахування податку на прибуток за 2014 рік клієнтами банку та не має наслідків виникнення податкового боргу.

Додатково представник позивача стверджував, що порушення норм статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ не призводить до виникнення 10% штрафної санкції, якщо таке порушення не призвело до порушення норм Податкового кодексу України, а саме несвоєчасного перерахування клієнтами банку податків. На думку позивача, сплата банком зазначених в акті платежів клієнтів з податку на прибуток до бюджету 12 березня 2015 року не призвела до порушення норм чинного податкового законодавства України, законодавчо встановлених строків сплати податку на прибуток клієнтами банку та виникнення податкового боргу, а відтак оскаржуване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню як протиправне.

У відзиві на адміністративний позов представник податкового органу зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято обґрунтовано та за наявності законних підстав, оскільки позивачем затримано на 1 день виконання платіжних доручень 262 клієнтів щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету, що призвело до виникнення податкового боргу по інтегрованим карткам платників податків - клієнтів банку та який фактично сплачений 12 березня 2015 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 серпня 2018 року закрито підготовче засідання та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 04 жовтня 2018 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог в повному обсязі.

З урахуванням зазначеного та враховуючи достатність наявних в матеріалах справи документів та матеріалів у відповідному судовому засіданні судом, згідно з приписами частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

26 лютого 2018 року Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України та наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 23 лютого 2018 року №289 провів документальну позапланову виїзну перевірку Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» з питання своєчасного виконання платіжних доручень клієнтів щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету за період з 10 березня 2015 року по 12 березня 2015 року, за результатами якої складено відповідний акт перевірки від 26 лютого 2018 року №297/28-10-43-02/14360570.

Перевіркою встановлено порушення пункту 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ (зі змінами та доповненнями) в частині несвоєчасного виконання Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк«ПриватБанк» платіжних доручень клієнтів по сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету за період з 10 березня 2015 року по 12 березня 2015 року, що призвело до виникнення податкового боргу платників податків - клієнтів банку на загальну суму 11 251 796,26 грн.

Вказані висновки акта перевірки ґрунтуються, зокрема, на тому, згідно податкової інформації та матеріалів перевірок платників податків - клієнтів Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк», отриманих від регіональних Державних податкових інспекцій, порушення граничних строків сплати податкового зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік, визначених пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, виникло з вини Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк», оскільки з поточних рахунків клієнтів платіж був списаний 11 березня 2015 року, однак зарахування коштів до Державного бюджету відбулось лише 12 березня 2015 року, що призвело до виникнення 11 березня 2015 року у платників податку податкового боргу та розрахування 12 березня 2015 року в автоматичному режимі умовної штрафної санкції у розмірі 10 відсотків від суми погашеного податкового зобов'язання.

На підставі висновків акта перевірки, 06 березня 2018 року Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у розмірі 1 125 179,66 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказане податкове повідомлення-рішення залишене без змін.

Незгода позивача із зазначеним податковим повідомленням-рішенням від 06 березня 2018 року зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, зокрема, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Згідно з пунктом 49.20 статті 49 Податкового кодексу України якщо останній день строку подання податкової декларації припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем.

Пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, у разі якщо останній день строку подання податкової декларації, передбачений підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, припадає на вихідний або святковий день, граничним строком подання такої декларації є перший після нього робочий день. Тому початок перебігу встановленого пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України десятиденного строку для сплати зазначеного у декларації податкового зобов'язання пов'язаний саме із таким робочим днем.

Крім того, аналогічна позиція щодо порядку нарахування пені роз'яснена у листі Державної фіскальної служби України від 09 жовтня 2015 року №21492/6/99-99-15-04-02-15 «Про порядок нарахування пені».

Отже, оскільки останній день строку подання платником податків податкової декларації, передбачений підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України, припав на вихідний день (01 березня 2015 року - неділя), граничним строком подання такої декларації є операційний (банківський) день, що настає за вихідним днем - 02 березня 2015 року (понеділок), і саме від цієї дати розпочинається відлік десятиденного строку сплати узгодженого зобов'язання відповідним платником та останнім днем такої сплати є 12 березня 2015 року.

Водночас, Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ (далі по тексту - Закон України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) визначає загальні засади та принципи функціонування платіжної системи України, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів в межах України і встановлює відповідальність суб'єктів переказу.

Тобто, Закон України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ є спеціальним законом у сфері функціонування платіжних систем України.

У відповідності до статті 8 Закону України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому цього пункту, строки виконання доручень клієнтів.

Банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, яке міститься в документі на переказ готівки, протягом операційного часу в день надходження цього документа до банку.

За порушення строків, встановлених пунктами 8.1 та 8.2 цієї статті, банк, що обслуговує платника, несе відповідальність, передбачену цим Законом.

Міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів.

Згідно пунктів 22.7., 22.8 статті 22 Закону України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення. Розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Таким чином, відповідальність банку за несвоєчасний перерахунок податкового зобов'язання може наступати виключно у тому випадку, коли отримавши платіжне доручення на переказ коштів, банк не прийняв платіжне доручення до виконання, не виконав його протягом трьох операційних днів, і не повідомив клієнта про неможливість виконання платіжного доручення на наступний день після його надходження.

Як вбачається з матеріалів справи, платниками податків - клієнтами банку подано платіжні доручення 11 березня 2015 року протягом операційного дня.

При цьому, позивачем не заперечується, що зарахування коштів до Державного бюджету відбулось 12 березня 2015 року.

Відтак, необхідним в даному випадку є з'ясування належного виконання банківською установою обов'язку зі своєчасного перерахування відповідних сум до бюджету на оплату податку на прибуток, а також причин, за яких банк не перерахував відповідні кошти до бюджету в день подання платниками податків платіжних доручень.

Суд зазначає, що ознаками недобросовісності банківської установи є списання з поточного рахунку клієнтів наданих платежів, без подальшого зарахування коштів на рахунок Головного управління Державної казначейської служби України. Ознаками недобросовісності платника є: проведення операції по рахунку у банку, який призначений виключно для перерахування податків за відсутності інших операцій по цьому рахунку; направлення банку платіжного доручення на перерахування податку у випадку, якщо попередні вимоги про сплату коштів тим самим банком не були виконані; наявність у платника рахунків в інших банках, через які можливо було перерахувати податок до бюджету; невиконання самим платником вимог, установлених договором та/або законодавством, для проведення платежу через банківську установу.

Позивачем не зазначено суду жодних обґрунтованих підстав, за яких списання коштів з рахунків платників податків відбулось 11 березня 2015 року, однак зарахування до Державного бюджету відбулось лише 12 березня 2015 року.

Так, в матеріалах справи міститься рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 01 серпня 2017 року №37/04-67-12-02 «Про результати розгляду заперечення до акта камеральної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртрубоізол-НВП» від 04 липня 2017 року №303/04-67-12-07/38835516», з якого вбачається, що у зв'язку з незарахуванням банком коштів до бюджету по сплаті податкового зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік по інтегрованій картці платника податків станом на 12 березня 2015 року облікований податковий борг на суму 210 227,00 грн. Оскільки Публічним акціонерним товариством «Комерційний Банк «ПриватБанк» не проведено зарахування коштів на бюджетний рахунок органу державного казначейства, то порушення підприємством граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік вважається з вини банку.

Виходячи з положень пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України у даному випадку до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укртрубоізол-НВП» не застосовується відповідальність, передбачена статтею 126 Податкового кодексу України.

Аналогічні висновки про порушення підприємством граничних термінів сплати узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік з вини банку, тобто позивача, містяться також у рішенні Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 27 лютого 2017 року №36/04-67-12-02 «Про результати розгляду заперечення до акта камеральної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Чорметремонт» від 04 липня 2017 року №309/04-67-12-07/30540303»; листі Головного управління Державної фіскальної служби у Волинській області від 15 червня 2017 року №2644/7/03-20-12-04-13; листі Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області від 29 червня 2017 року №3141/8/17-00-12-04-11; листі Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 26 лютого 2017 року №80/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №81/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №82/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №83/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №84/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №85/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №87/7/15-52-12-03, від 06 лютого 2017 року №88/7/15-52-12-03, від 07 лютого 2017 року №102/7/15-52-12-03, від 07 лютого 2017 року №103/7/15-52-12-03; листі Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області від 01 червня 2017 року №636/7/21-15-12-04-08; листі Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 05 травня 2017 року №1482/7/13-07-12-04-08; листах Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 17 жовтня 2017 року №28194/8/04-36-12-36-27, від 28 вересня 2017 року №6101-04-36-12-36; листі Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Херсонській області від 24 квітня 2017 року №88/7/21-15-12-04-08; листі Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області від 07 червня 2017 року №2453/7/16-31-12-08-23; листі Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області від 03 листопада 2017 року №7247/7/08-01-51-01; листах Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 27 жовтня 2017 року №37561/7/26-15-12-12-17, від 13 листопада 2017 року №39871/7/26-15-12-08-13, від 13 листопада 2017 року №39892/7/26-15-12-12-16, від 31 жовтня 2017 року №37873/7/26-15-12-12-17, від 04 січня 2018 року №482/7/26-15-12-12-17, від 29 грудня 2017 року №48112/7/26-15-12-12-17.

Пунктом 22.4 Закону України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ встановлено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника; для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Відповідно до пункту 129.6 статті 129 Податкового кодексу України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

В силу вимог пункту 129.7 статті 129 Податкового кодексу України не вважається порушенням строку перерахування податків, зборів (обов'язкових платежів) з вини банку порушення, вчинене внаслідок регулювання Національним банком України економічних нормативів такого банку, що призводить до нестачі вільного залишку коштів на такому кореспондентському рахунку.

Відтак, в даному випадку має місце порушення позивачем строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в України», оскільки платниками податку на прибуток підприємств - клієнтами банку ініційовано переказ коштів 11 березня 2015 року протягом операційного дня, що підтверджується наявними копіями платіжних доручень, а відтак і обов'язок банку щодо зарахування вказаних податків до Державного бюджету повинен був бути виконаний 11 березня 2015 року.

При цьому, позивачем не надано жодних пояснень стосовно тих обставин, що з рахунків платників податків суми податку на прибуток підприємств за 2014 рік були списані 11 березня 2015 року, однак зараховані такі суми податку до бюджету лише 12 березня 2015 року.

Суд зазначає, що відповідно до вимог Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженій постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, не покладається на банк обов'язок здійснювати контрольні функції по дотриманості строку надання податкової звітності платником податків (зборів) до контролюючого органу та не надає права витребувати у клієнта звітність, бухгалтерські та інші документи, необхідні для перевірки правильності з питань дотримання строку надання податкової звітності. Банк не є контролюючим органом щодо правильності формування податкової звітності платником податків та дотримання строків вчасного надання податкової звітності і не може самостійно на власний розсуд вирішувати питання щодо встановлення строку подання податкової декларації та сплати за нею податкового зобов'язання.

Крім того, відповідно до вимог пункту 38.1 статті 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов'язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов'язань у встановлений податковим законодавством строк.

Наведені законодавчі приписи дозволяють зробити висновок про те, що конституційний обов'язок платника зі сплати податків слід вважати виконаним з часу подання до обслуговуючого банку платіжного документа на перерахування до бюджетної системи України на відповідний рахунок грошових коштів платника.

Отже, в даному випадку обов'язок платника податку відповідно до приписів норм Податкового кодексу України виконані в повному обсязі, а дії банківської установи не узгоджуються з положеннями норм Закону України від 05 квітня 2001 року №2346-ІІІ, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, покладений на нього обов'язок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виконав, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні адміністративного позову, підстави для присудження на користь позивача понесених ним судових витрат - відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко