Справа № 266/4758/17
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року справа №266/4758/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Казначеєва Е.Г., Ястребової Л.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1, управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2018 року у справі №266/4758/17 (головуючий І інстанції курбанова Н.М.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради, Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суми інфляції, 3 відсотків річних та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати неправомірною (протиправною) бездіяльність УСЗН Приморського району ММР щодо тривалого виконання постанови Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року по справі № 266/4812/14-а по виплаті йому щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік в розмірі 4623,00 грн;

- стягнути з УСЗН Приморського району ММР в особі правонаступника Департаменту соціального захисту населення ММР, шляхом списання з відповідного рахунку в управлінні Державної Казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області моральну шкоду в розмірі 63920 грн., суму інфляції в розмірі 4082,10 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 416,07 грн., а всього 68 418,17 грн;

- зобов'язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позову зазначив, що постановою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року, яка набрала законної сили 01.04.2015 року, стягнуто з управління недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2014 рік на користь позивача в розмірі 4623,00 грн.

Відповідач здійснив виплату тільки 09.11.2017 року на банківський рахунок позивача.

Така протиправна бездіяльність спричинила позивачу моральну шкоду.

За порушення строку виконання судового рішення відповідач повинен сплатити компенсацію з врахуванням індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірною (протиправною) бездіяльність Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради щодо тривалого виконання постанови Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року по справі № 266/4812/14-а по виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік в розмірі 4623,00 грн.

Зобов'язано Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за несвоєчасне виконання постанови Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29 грудня 2014 року по справі № 266/4812/14-а, в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за весь час прострочення платежу,за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення, прийняти постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги позивача.

1. Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення суми інфляцію, не врахував висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 16.05.2018 року по справі №686/21962/15-ц, відповідно до якого приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань , якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.

2. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув увагу на практику Європейського Суду, відповідно до якої несвоєчасне виконання остаточних судових рішень потребує достатнього відшкодування від держави.

З судовим рішенням також не погодився відповідач - управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області , звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення, прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Обґрунтування апеляційної скарги.

1. УСЗН не є державним органом, а є органом місцевого самоврядування, що виключає застосування до спірних правовідносин ст.2, ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та п.20 Порядку №845, затвердженому постановою КМУ від 03.08.2011 року.

2. Всупереч п. 20 Порядку №845, суд першої інстанції поклав обов'язок щодо виплати компенсації на територіальне управління казначейської служби, тоді як такий обов'язок належить до компетенції державної казначейської служби України.

Сторони до суду не з'явилися, про часу, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, розглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг, встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Постановою Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 29.12.2014 року по справі № 266/4812/14-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 01.04.2015 року, визнано протиправними дії УПСЗН Приморського району Маріупольської міської ради при виплаті ОСОБА_1 щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік та зобов'язано зробити перерахунок та стягнути з УПСЗН Приморського району Маріупольської міської ради недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2014 рік на користь позивача в розмірі 4623,00 грн. (а.с. 9-12).

ОСОБА_1 07.05.2015 року пред'явлено до виконання виконавчий лист по справі №266/4812/14-а до Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області (а.с. 13, 15).

Згідно виписки з особового рахунку ОСОБА_1, відкритого у ПАТ КБ «Приватбанк», на картковий рахунок позивача сума за судовим рішенням в розмірі 4623,00 грн. надійшла тільки 09.11.2017 року (а.с. 16).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, застосував до спірних правовідносин ч.1 ст.5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 03.08.2011 року №845, та прийшов до висновку про тривале невиконання судового рішення, що є підставою для стягнення на користь позивача компенсації в розмірі 3% річних від несплаченої суми за весь час прострочення платежу, та визнання протиправною бездіяльності УСЗН Приморського району Маріупольської міської ради щодо тривалого виконання судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди та інфляційних витрат на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, що до правовідносин, які виникають з виконання судових рішень, не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Оцінка суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Частиною другою статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (що був чинним на час подання позивачем виконавчого листа для виконання) передбачалося, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" (Закон № 4901-VI), держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (в редакції чинній на час існування спірних правовідносин, алі - Порядок).

Згідно п.1 Порядку він визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення".

На підставі п.3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Відповідно до п. 6 Порядку у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній;

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету.

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Згідно п.33 Порядку у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг або судове рішення неможливо виконати протягом двох місяців з дня надходження документів, зазначених у пункті 6 цього Порядку, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. При цьому органом Казначейства відновлюється проведення платежів боржника.

На підставі п.48 Порядку перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей.

Відповідно до п.50 Порядку компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується: казначейством, якщо боржником є державний орган <…>.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що судове рішення про стягнення на користь позивача недоплаченої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік повинно виконуватися органом казначейства відповідно до п.33 Порядку, а компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується казначейством, якщо боржником є державний орган.

Як свідчить постанова Приморського районного суду м. Маріуполя від 29.12.2014 року - управління праці та соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради зобов'язано тільки здійснити ОСОБА_1 перерахунок щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2014 рік. Цим судовим рішенням не встановлювався обов'язок управлінню нарахувати та виплатити позивачу недоплачену щорічну разову грошову допомогу до 5 травня. Судовим рішенням стягнуто з управління недоплачена сума допомоги.

Як вже зазначалося, стягнення недоплаченої суми допомоги виконує відповідний орган казначейства, тобто тривале невиконання рішення мало місце з боку органу казначейства, а не з боку управління праці та соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради.

Враховуючи наведене, оскільки обов'язок стягнення відповідної не донарахованої суми допомоги належить органу казначейства, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності УСЗН Приморського району Маріупольської міської ради щодо тривало виконання судового рішення від 29.12.2014 року та стягнення з управління шляхом списання з відповідного рахунку в управління ДКС України в м. Маріуполі на його користь трьох відсотків річних від несплаченої суми.

Суд наголошує, що судом першої інстанції помилкового застосовано до спірних правовідносин приписи ч.1 ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", оскільки зазначена норма містить механізм виконання судового рішення, боржником за яким є орган державної влади.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради () є органом місцевого самоврядування, а не державним органом, тому до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми ч.1 ст.5 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".

Є недоречною застосування до цього спору правової позиції, викладеної в рішенні Верховного Суду України від 11.05.2018 року у справі №820/3052/17 адміністративне провадження №К/9901/4567/17, №К/9901/1828/18, оскільки ця позиція стосується виникнення у позивача права на отримання компенсації у розмірі, передбаченому статтею 5 Закону №4901-VI у спорі, в якому позивач просив стягнути компенсацію саме з органу казначейства при наявності судового рішення, яким підтверджено бездіяльність органу казначейства щодо несвоєчасного виконання судового рішення про стягнення коштів на користь особи.

Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 63920,00 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення вимоги відшкодування немайнової шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням, під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Проте, позивачем не доведені обставини зазнання моральної шкоди. Посилання позивача на практику стягнення моральної шкоди Європейського Суду є недостатніми, оскільки Європейським Судом здійснюється стягнення компенсації на користь фізичної особи пропорційно встановленому порушенню норм Конвенції з боку держави у кожній конкретній справі з урахуванням певних обставин, та сума цієї компенсації не є однаковою у всіх справах встановлення Європейським Судом порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно тривалого невиконання судових рішень.

Тому суд не приймає посилання апелянта-позивача на практику Європейського Суду в обґрунтування як позовних вимог про стягнення моральної шкоди, так і доводів апеляційної скарги.

В зв'язку з зазначеним позовні вимоги про стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності УСЗН Приморського району Маріупольської міської ради щодо тривало виконання судового рішення від 29.12.2014 року не підлягають задоволенню, тому не підлягають задоволенню і похідні від них - про стягнення суми інфляції відповідно до ст.625 ЦК України.

Таким чином апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює задоволення апеляційної скарги відповідача, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2018 року у справі №266/4758/17 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2018 року у справі №266/4758/17 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 листопада 2018 року у справі №266/4758/17 - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Приморського району Маріупольської міської ради, Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення суми інфляції, 3 відсотків річних та моральної шкоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 05 лютого 2019 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач: І.Д. Компанієць

Судді Е.Г. Казначеєв

Л.В. Ястребова