Справа № 815/311/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/311/18

Категорія: 8.3 Головуючий в І інстанції: Балан Я.В.

Дата та місце ухвалення рішення: 23.04.2018 р. м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідач - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю: секретаря - Коваль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2018 року до суду з позовом звернулись ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень № 127067-13 від 27.06.2017 року, № 127066-13 від 27.06.2017 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року заявлений позов задоволено.

Податкові-повідомлення рішення Головного управління ДФС в Одеській області № 127067-13 від 27.06.2017 року, № 127066-13 від 27.06.2017 року - визнані протиправними та скасовано.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для вирішення справ.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, місцезнаходження: АДРЕСА_1) належить на праві власності ? частка нежитлових будівель, частка яких в цілому складається з будівель літ. «А», «А1», «Б», «В», «Г», «Ж», «З», «Л», «К», «М», загальною площею 901,8 кв.м., літ. «И» та розташовані на земельній ділянці площею 4099 кв.м. за фактичним користуванням за адресою: АДРЕСА_2. Зазначене підтверджується договором купівлі-продажу від 21.03.2016 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.03.2016 року, ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, місцезнаходження: АДРЕСА_3) належить на праві власності ? частка нежитлових будівель, частка яких в цілому складається з будівель літ. «А», «А1», «Б», «В», «Г», «Ж», «З», «Л», «К», «М», загальною площею 901,8 кв.м., літ. «И» та розташовані на земельній ділянці площею 4099 кв.м. за фактичним користуванням за адресою: АДРЕСА_2.

Головним управлінням ДФС в Одеській області згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України прийнято 27.06.2017 року податкові повідомлення-рішення:

- № 127067-13, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нерухомості - 12426,80 грн.

- № 127066-13, яким ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нерухомості - 12 426,80 грн.

Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями - рішеннями, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: м. Одеса, Балтська дорога, будинок 23а та складаються в цілому з виробничих будівель - не є об'єктом оподаткування, оскільки в силу імперативних приписів підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України податок на нерухоме майно не повинен нараховуватись.

Також, суд першої інстанції послався на те, що об'єкт оподаткування, платника податків і зборів, розмір ставки, податковий період - 2017 рік встановлено рішенням Одеської міської ради № 1601-VII від 08.02.2017 року «Про внесення змін до положення «Про податок на майно в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки», затверджене рішенням Одеської міської ради № 6258-VI від 21.01.2015 року, яке оприлюднено в газеті «Одесский вестник» № 7 від 18.02.2017 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень вказаного рішення у 2017 році при прийнятті спірних податкових повідомлень-рішень є протиправним.

Крім того, суд першої інстанції вказав на те, що податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік повинно бути складено та направлено фізичній особі платнику цього податку не пізніше 31 червня 2018 року і не раніше закінчення податкового звітного періоду, тобто 2017 року.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що прийняття податкових повідомлень-рішень № 127067-13 від 27.06.2017 року, № 127066-13 від 27.06.2017 року за податковий період 2017 рік суперечить визначеному Податковим кодексом України порядку адміністрування цього податку, а отже є таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів частково погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1 статті 261 Податкового кодексу України).

Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об'єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об'єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачам об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, на який посилаються позивачі, як на підставу протиправності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, встановлює, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Колегія суддів погоджується з висновком відповідача, що використаний у Податковому кодексі України термін «будівлі промисловості» має застосовуватися виключно відносно будівель промислових підприємств різних галузей.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, ототожнюючи будівлі, що належать позивачам (фізичні особи-підприємці), які, як зазначають останні, використовують їх у власній господарській діяльності із будівлями промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв'язок об'єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив'язку або до статусу суб'єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб'єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»)), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («ґ»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об'єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Відтак, об'єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачам, навіть за наявності у них статусу фізичних осіб-підприємців, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Аналогічна позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права була неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 15.05.2018 року у справах №№ 806/2676/17, 806/2461/17, від 13.11.2018 року у справі № 820/417/17, від 11.12.2018 року у справах №№ 822/2614/16, 819/314/18.

Вищевикладене спростовує висновки суду першої інстанції щодо протиправності податкових повідомлень-рішень саме з підстав недотримання податковим органом пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Разом з цим, колегія суддів приходить до висновку, що наявні інші підстави, які свідчать про безпідставність та протиправність оскаржуваних рішень, якими визначені податкові зобов'язання позивачам за 2017 рік.

Так, відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Тобто, з наведеного вбачається, що податкове повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки повинно бути складено та направлено фізичній особі платнику цього податку до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, Головним управлінням ДФС в Одеській області, згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 та відповідно п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України, прийнято 27.06.2017 року податкові повідомлення-рішення: № 127067-13, яким ОСОБА_2 визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нерухомості - 12426,80 грн.; № 127066-13, яким ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за 2017 рік за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів нерухомості - 12426,80 грн.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідачем прийняті та направлені позивачам податкові повідомлення - рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - 27.06.2017 року із визначенням податкових зобов'язань з цього податку за цей же рік - 2017, що прямо суперечить наведеним вимогам пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України. Визначення відповідачем податкових зобов'язань позивачам з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік - 27.06.2017 року є передчасним.

Колегія суддів зазначає, що виставляючи позивачам оскаржувані податкові повідомлення - рішення 27.06.2017 року щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік відповідач в прийнятих податкових повідомленнях - рішеннях послався на положення п. 286.5 ст. 286 Податкового кодексу України.

Проте, вказані положення ПК України регулюють порядок обчислення плати за землю, а тому не можуть бути застосовані при визначенні податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, порядок справляння якого визначений ст. 286 Податкового кодексу України.

Крім того, відповідно до ст. 58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов'язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов'язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов'язань платника податків; суму грошового зобов'язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від'ємного значення результатів господарської діяльності або від'ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов'язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов'язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов'язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

До оскаржуваних податкових повідомлень - рішень відповідачем не було додано розрахунків податкових зобов'язань.

Поряд з цим, під час розгляду справи судом, а також в листах на адресу позивачів, відповідач, як на підставу для нарахування позивачам податкових зобов'язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, послався на ставки податку згідно рішення Одеської міської ради від 16.03.2016 року № 428-VI.

Проте, вказаним рішенням Одеської міської ради встановлені ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016 рік.

Разом з тим, оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями позивачам визначені податкові зобов'язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік, а тому відповідач протиправно застосував при розрахунку таких зобов'язань рішення Одеської міської ради від 16.03.2016 року № 428-VI.

Водночас, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково послався на положення рішення Одеської міської ради від 08.02.2017 року № 1601-VIІ та відповідно визначав порядок його застосування, оскільки вказане рішення взагалі не було підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення є протиправними та підлягають скасуванню за наведених судом апеляційної інстанції підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає зміні в частині мотивів, з яких суд першої інстанції виходив, задовольняючи заявлений позов.

Також, враховуючи, що при відкритті апеляційного провадження апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, з Головного управління ДФС в Одеській області на користь Державного бюджету України підлягає стягненню несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2114,40 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 243, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року змінити, виключивши мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, та визначити мотиви за цією постановою, які викладені у рішенні суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Головного управління ДФС в Одеській області () на користь Державного бюджету України (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - 6001; код класифікації доходів бюджету - 22030106; призначення платежу - судовий збір, ПІБ апелянта чи назва установи, організації, що виступає апелянтом) несплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2114 (дві тисячі сто чотирнадцять) гривень 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 04.02.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька