Справа № 120/4609/18-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 лютого 2019 р. Справа № 120/4609/18-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Поліщук І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (далі - відповідач 1), начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2 (далі - відповідач 2) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він є внутрішньо переміщеною особою та з листопада 2014 року по серпень 2018 року мешкав у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, а з 31.08.2018 року проживає у місті Вінниці. При цьому, у зв'язку із невиплатою йому пенсії за жовтень місяць, 17.11.2018 року він звернувся на особистий прийом до відповідача 2 зі скаргою про порушення відповідачем 1 його конституційного права на отримання пенсії. Крім того, листом від 26.11.2018 року №4054/11-32-2/05 його повідомлено, що невиплачена пенсія за жовтень 2018 року в сумі 2553,28 грн. обліковується як заборгованість згідно п. 15 "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2018 року 2016 року № 365 та буде виплачена на умовах окремого Порядку, як тільки даний Порядок буде затверджений Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за жовтень 2018 року;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці виплатити ОСОБА_1 пенсію за жовтень 2018 року;

- відшкодувати моральну шкоду, заподіяну ОСОБА_1 в розмірі 2553,28 грн.;

- визнати дії начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2, а саме: не об'єктивна і не всебічна перевірка скарги та прийняття рішення, що не відповідає чинному законодавству: не відмінила рішення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, як таке, що є протиправним та порушує Конституцію України та Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; не вжила заходів щодо припинення неправомірних дій; не усунула причини та умови, які сприяли порушенню та не забезпечила поновлення порушених прав - протиправними та такими, що порушують Конституцію України, Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та Закон України "Про звернення громадян";

- визнати дії начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2, а саме: не скасування рішення, що обмежує права ОСОБА_1 у порівняні зі звичайними пенсіонерами, на отримання пенсії та не поновлення його прав, що ставить його у нерівне становище зі звичайними пенсіонерами лише за ознакою, що він є внутрішньо переміщеною особою, - дискримінаційними.

Ухвалою від 17.12.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення виявлених у ній недоліків.

Після усунення недоліків, ухвалою від 02.01.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачам строк на подання відзиву на позовну заяву.

16.01.2019 року позивачем подано до суду додаткові пояснення, у яких останній наводить додаткові мотиви в підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Крім того, у встановлений судом строк відповідачами подано відзиви на позовну заяву, у яких останні заперечують щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначають, що пенсійна справа позивача надійшла до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці лише 11.08.2018 року, а враховуючи, що нарахування пенсії за жовтень 2018 року здійснювалось в кінці вересня 2018 року, виплату позивачу пенсії розпочато з листопада 2018 року. Натомість, нарахована сума пенсії за жовтень 2018 року обліковується як заборгованість згідно п. 15 "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2018 року 2016 року № 365 та буде виплачена на умовах окремого Порядку, як тільки даний Порядок буде затверджений Кабінетом Міністрів України. Також зазначили, що у позовній заяві позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає моральна шкода, яка була йому завдана, у яких проявах вона виражена. В свою чергу, саме лише "порушення звичного образу життя, фізичного болю через погіршення здоров'я та душевних стражданням, почутті несправедливості" не можуть розглядатися як прояв завданої моральної шкоди.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що згідно довідки № від 31.08.2018 року позивач взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа.

Починаючи з 01.10.2018 року позивач взятий на облік в управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

На підставі заяви позивача від 31.08.2018 року відповідачем 1 був зроблений запит пенсійної справи ОСОБА_1 до Криворізького центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Крім того, як зазначають позивачі у відзиві на позовну заяву, у вересні 2018 року пенсійна справа позивача не надійшла, а тому 09.10.2018 року відповідачем 1 було здійснено повторний запит пенсійної справи.

03.10.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області знято з обліку пенсійну справу позивача та направлено до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці. Згідно інформації, наданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, пенсія позивачу за попереднім місцем проживання виплачена по 30.09.2018 року.

Як вказують позивачі у відзиві на позовну заяву, до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці матеріали пенсійної справи позивача надійшли 11.10.2018 року та цього ж дня його взято на облік в управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці. Разом із тим, оскільки нарахування пенсії за жовтень 2018 року здійснювалось в кінці вересня 2018 року, виплату позивачу пенсії розпочато з листопада 2018 року.

Встановлено, що 15.11.2018 року позивач був на особистому прийомі у відповідача 2, за наслідками якого, позивача листом від 26.11.2018 року №4054/11-32-2/05 за підписом голови комісії з припинення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_3 повідомлено про те, що його пенсійна справа надійшла до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці лише 11.08.2018 року, а враховуючи, що нарахування пенсії за жовтень 2018 року здійснювалось в кінці вересня 2018 року, виплату пенсії розпочато з листопада 2018 року. Натомість, нарахована сума пенсії за жовтень 2018 року обліковується як заборгованість згідно п. 15 "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2018 року 2016 року № 365 та буде виплачена на умовах окремого Порядку, як тільки даний Порядок буде затверджений Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із такими діями відповідачів, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Відповідно до Преамбули Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Частиною 3 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Отже, правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, їх поновлення та порядок виплати, є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

В даному випадку, заперечуючи щодо задоволення даного адміністративного позову, відповідач 1 зазначає, що невиплачений позивачу розмір пенсії за жовтень 2018 року, обліковується як заборгованість згідно п. 15 "Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2018 року 2016 року № 365 та буде виплачений на умовах окремого Порядку.

Надаючи оцінку даним твердженням відповідача 1, суд зазначає наступне.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, п. 15 викладено в такій редакції: "Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.", а п.18 доповнено реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.".

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України" це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому в даному випадку, на думку суду, підлягають застосуванню саме норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що жодних змін у Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймалось.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам Закону слід застосовувати норми Закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні "Пічкур проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У рішенні "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Враховуючи усі вище викладені обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача 1 щодо не виплати позивачу пенсії за жовтень 2018 року та, як наслідок, наявність підстав для зобов'язання відповідача 1 виплатити позивачу пенсію за жовтень 2018 року.

Разом із тим, надаючи оцінку вимогам позивача, заявленим до відповідача 2, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Згідно із ст. 19 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані:

- об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень;

- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина;

- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев'ятого частини першої цієї статті.

Із наведених положень слідує, що керівник органу державної влади, в силу положень ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", зобов'язаний об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень.

В той же час, як слідує із відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, починаючи з 05.09.2018 року управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці перебуває в стані припинення. При цьому, головою комісії з припинення визначено ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 Цивільного кодексу України, учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється (ч. 4 ст. 105 Цивільного кодексу України).

Із аналізу наведених положень слідує, що з моменту відкриття ліквідаційної процедури, усі права та обов'язки керівника юридичної особи переходять до голови комісії з припинення.

В даному випадку, на момент звернення позивача до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2 із усною скаргою від 15.11.2018 року, управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці уже перебувало у стані припинення, а тому і за наслідками її розгляду позивачу надано письмову відповідь від 26.11.2018 року №4054/11-32-2/05 за підписом саме голови комісії з припинення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_3.

При цьому слід враховувати те, що заявлені позивачем позовні вимоги до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2 фактично мотивовані не виконанням нею своїх повноважень та обов'язків, визначених ст. 19 Закону України "Про звернення громадян".

В той же час, суд звертає увагу на те, що у зв'язку із припиненням управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці як юридичної особи, усі повноваження та обов'язки керівника управління, визначенні ст. 19 Закону України "Про звернення громадян", перейшли до голови комісії з припинення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання протиправними дій відповідача 2, які полягають у не об'єктивній і не всебічній перевірці скарги; не скасуванні рішення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці; не вжитті заходів щодо припинення неправомірних дій; не усунення причин та умов, які сприяли порушенню та не забезпечення поновлення порушених прав, задоволенню не підлягають, адже на момент звернення позивача із скаргою (15.11.2018 року) наведені вище повноваження перейшли до голови комісії з припинення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

З наведених вище підстав також не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо визнання дискримінаційними дій начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2

Крім того, суд звертає увагу на те, що не виплата позивачу пенсії за жовтень 2018 року була зумовлена саме тривалою передачею його пенсійної справи із територіального органу пенсійного фонду за попереднім місцем проживання, та жодним чином не пов'язана із наявністю у нього статусу внутрішньо переміщеної особи, а тому його посилання те, що дії начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці є дискримінаційними, на думку суду, є необґрунтованими.

З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем до начальника управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2

Що до ж до вимог позивача про відшкодування йому моральної шкоди, то суд зазначає наступне.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова Пленуму ВСУ №4) - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням, під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Суд зазначає, що наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо.

У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.

Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження заподіяння моральної шкоди позивачем надано письмові докази про те, що позивач змушений був доводити протиправність дій відповідача 1, шляхом звернення до відповідача 2 із скаргою, витрачав свій час та вживав всіх можливих заходів на поновлення своїх порушених прав, тобто вчиняв всі необхідні та залежні від нього дії.

При цьому, доводи позивача про завдання моральної шкоди ґрунтуються на протиправності дій відповідача 1 щодо невиплати йому пенсії за жовтень 2018 року, яка є його основним доходом, а враховуючи те, що він є внутрішньо переміщеною особою, позивач був змушений докладати значних зусиль для того, щоб сплатити кошти за найм житла, а також продовжити лікування, призначене йому в грудні 2017 року, що також зумовило додаткові душевні хвилювання.

Крім того, обґрунтовуючи завдання моральної шкоди позивач також зазначив про погіршення стану здоров'я, адже внаслідок перенесеного ним хвилювання через неспроможність оплати коштів за найм житла, комунальних послуг, а також неможливість придбання необхідних лікарських засобів, у нього підвищився артеріальний тиск, а тому він був змушений викликати швидку допомогу. Наведені обставини підтверджуються довідкою віл 04.10.2018 року №06/1143.

До того ж, неправомірна поведінка відповідача 1 призвела до того, що він був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, враховуючи те, що в ході розгляду даної адміністративної справи, судом встановлено протиправність дій відповідача 1 щодо невиплати позивачу пенсії за жовтень 2018 року, а також беручи до уваги те, що саме із протиправністю таких дій позивач пов'язує завдання йому моральних та фізичних страждань, які також знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу заподіяної йому моральної шкоди в розмірі однієї пенсії - 2553,28 грн.

За приписами вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з нормами частин першої, другої статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та з урахуванням того, що позивачем доведено правомірність пред'явленого позову, а відповідачем доводи позовної заяви не були спростовані, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи, що позов задоволено частково судові витрати, понесені позивачем у даній справі, підлягають відшкодуванню в сумі 704,80 грн., пропорційно розміру задоволених вимог за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за жовтень 2018 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці виплатити ОСОБА_1 пенсію за жовтень 2018 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 із Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди в сумі 2553 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят три) гривні 28 копійок, завданої протиправними діями управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці, що виразились у невиплаті ОСОБА_1 пенсії за жовтень 2018 року, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України.

В решті позовних вимог, - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2);

Начальник управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ НОМЕР_2).

Повний текст рішення складено 04.02.2019 року.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна