Справа № 1340/4632/18
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1340/4632/18
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

06 лютого 2019 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого-судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Мусій С.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про зобов'язання до вчинення дій,-

встановив:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, в якому просив зобов'язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христину Миколаївну прийняти рішення про відновлення реєстраційних дій та зареєструвати за ним право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 33,4 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи позов позивач покликається на те, що за результатами електронних торгів, ОСОБА_2 придбав нерухоме майно - предмет іпотеки, а саме квартиру № АДРЕСА_1. Відповідачем у справі не вчинено дій щодо державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 Прийнято рішення про зупинення державної реєстрації прав з підстав наявності заяви власника об'єкта нерухомого майна ОСОБА_4 про заборону вчинення реєстраційних дій.

Згідно з ухвалою від 10.10.2018 позовна заява ОСОБА_2 залишена без руху з підстав виявлених недоліків такої та надано позивачу строк для їх усунення.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою судді від 01.11.2018 прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_2 та вирішено розглядати таку за правилами загального позовного провадження.

У підготовчому засіданні, яке відбулося 21.11.2018, суд, керуючись статтею 49 Кодексу адміністративного судочинства України постановив ухвалу, без виходу до нарадчої кімнати, згідно з якою до участі у справі залучив ОСОБА_4 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

У підготовчому засіданні суд поставив на обговорення питання про закриття провадження у справі, оскільки позов має приватноправовий характер, а тому такий підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Представник позивача у підготовчому засіданні щодо закриття провадження у справі поклався на розсуд суду.

Відповідач у підготовчі засідання не з'явилась, подала суду письмові пояснення, згідно з якими просила розглядати справу у її відсутність (арк. справи 33).

Третя особа - ОСОБА_4 у підготовче засідання не з'явилась повторно, повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи, проте органами поштового зв'язку повернені судові повістка із відмітками «за закінченням встановленого строку зберігання».

При вирішенні питання щодо закриття провадження у справі, суд виходив з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб'єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов'язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов'язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень».

Суд зазначає, що за змістом вказаних приписів участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Водночас, сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції.

Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з'ясовувати, у зв'язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом в якому просить зобов'язати приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христину Миколаївну прийняти рішення про відновлення реєстраційних дій та зареєструвати за ним право власності на однокімнатну квартиру загальною площею 33,4 м.кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як видно з матеріалів справи, 06.08.2018 відбулися електронні торги щодо продажу нерухомого майна - іпотеки, а саме однокімнатної квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 33,4 кв.м. Іпотекодавець - ОСОБА_4. Іпотекодержатель - ПАТ «Укрсоцбанк».

Згідно з Протоколом проведення електронних торгів № 350036 від 06.08.2018, переможцем торгів визначений ОСОБА_2, як такий, що запропонував найвищу цінову пропозицію за предмет іпотеки (658622,00 грн.) (арк. справи 19).

На підставі Протоколу проведення електронних торгів № 350036 від 06.08.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Маковецьким З.В., виданий Акт про реалізацію предмета іпотеки від 20.08.2018 АСВП 56652386 (арк. справи 20).

23.08.2018 приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. видано Свідоцтво про придбання ОСОБА_2 нерухомого майна, що складається з однокімнатної квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 33,4, яке раніше належало ОСОБА_4 на праві приватної власності у відповідності до Договору купівлі-продажу від 01.04.2008. Вказане Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 2171 (арк. справи 23).

Разом з тим, 23.08.2018 державним реєстратором на нерухоме майно приватним нотаріусом Барбуляк Х.М. прийнято рішення про зупинення державної реєстрації прав № 42681205. Вирішено зупинити державну реєстрацію права власності приватної квартири АДРЕСА_1. Підстава: рішення про заборону вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією (арк. справи 23 зворот).

У позовній заяві позивач вказав на те, що зупинення державної реєстрації прав відбулося у зв'язку з наявністю заяви ОСОБА_4 про заборону вчинення реєстраційних дій щодо названого вище об'єкта нерухомості.

Обгрунтовуючи позов позивач вказує на те, що право власності іпотекодавця ОСОБА_4 щодо нерухомого майна за адресою: м. Львів, вул. Героїв УПА, 76/179, припинилося з моменту реалізації такого на прилюдних торгах та, відповідно, складання за їх результатами Акта проведення прилюдних торгів та видачі Свідоцтва про придбання майна.

Таким чином, позивач обгрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності і відсутністю такого права у ОСОБА_4 і, як наслідок відсутністю у останньої права на звернення із заявами про заборону вчинення реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Таким чином, захист житлових прав позивача повинен здійснюватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб'єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов'язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Враховуючи наведені норми, не є публічно-правовим спір між суб'єктом владних повноважень та суб'єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку - це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що цей спір є спором про цивільне право, тобто має приватноправовий характер.

Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 911/488/18, згідно з якою, державній реєстрації підлягає саме заявлене право і державна реєстрація права здійснюється суб'єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, встановлених законом, зокрема, на підставі заяви про державну реєстрацію прав, поданої особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто, відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб'єктом звернення за такою послугою та суб'єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Якщо ж, на думку Позивача, саме в результаті державної реєстрації права власності за третьою особою - суб'єктом звернення за такою послугою порушується (не визнається, оспорюється) право власності позивача, то має місце спір позивача про цивільне право з цією особою, яка і має бути належним відповідачем у спорі про скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права за особою, адже наслідки вирішення такого спору судом безпосередньо впливають на зміст та стан речового права саме цієї особи.

До того ж навіть у випадку, коли суб'єкт державної реєстрації прав не допустив порушень законодавства при проведенні державної реєстрації права, це не є перешкодою для розгляду спору за цивільним позовом, задоволення якого є підставою для вчинення реєстраційних дій.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975, заява № 4451/70 § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» від 17.01.2012, заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 815/1568/16, від 20.09.2018 у справі № 813/1076/17, від 30.10.2108 у справі № 813/3685/14.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

У зв'язку з наведеним вище, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі.

Суд вважає за необхідне роз'яснити, що відповідно до частини 2 статті 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Щодо судового збору, суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 2 статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Закон України «Про судовий збір» визначає правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи наведене, сплачений згідно з квитанцією про сплату № 39678 від 26.10.2018, судовий збір у розмірі 704,80 грн., слід повернути позивачу.

Керуючись статтями 238, 243, 248, 283 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни про зобов'язання до вчинення дій.

Повернути ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) судові витрати у вигляді судового збору в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

Роз'яснити позивачу, що повторне звернення з тією самою позовною вимогою не допускається.

Роз'яснити позивачу, що розгляд такого спору належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали з урахуванням п.п 15.5 п.5 розділу VII Перехідних положень КАС України.

Повний текст ухвали складений 08.02.2019.

Суддя Мричко Н.І.