Справа № 821/534/18
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 р.м.ОдесаСправа № 821/534/18

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Василяка Д.К.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Бойка А.В., Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

19.03.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФ України в Херсонській області, в якому просив суд зобов'язати відповідача поновити його виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року, т.б. з дати ухвалення КСУ рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пенсійним органом було протиправно та без законних підстав припинено виплату пенсії, у зв'язку з виїздом позивача до Ізраїлю на постійне місце проживання.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ГУ ПФ України в Херсонській області провести поновлення нарахування та виплату пенсії позивачу, відповідно до норм Закону України "Про загальнообов'язкове державне страхування" в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, починаючи з дня звернення із заявою про поновлення виплати пенсії - з 04.08.2017 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив змінити рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11.05.2018 року зазначивши початкову дату поновлення пенсії 07.10.2009 року.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1) є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_1).

До 20 лютого 2000 року позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1.

20.02.2000 року позивач виїхав до Ізраїлю та був прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль.

Починаючи з 20.02.2000 року, у зв'язку із виїздом ОСОБА_2 до країни Ізраїль, виплату пенсії за віком йому було припинено.

14.08.2017 року позивач, через свого представника, звернувся до Генічеського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області з листом про поновлення раніше призначеної пенсії, до якої було додано оригінал «апостильованої» заяви про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії, яка, в свою чергу, була особисто підписана позивачем та до неї додано копію довіреності представника, копію паспорта ОСОБА_2, ідентифікаційного коду, пенсійного посвідчення та копію трудової книжки. Окрім цього, представником в листі було повідомлено Управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області про можливість в разі необхідності надати оригінали поданих документів, необхідних для поновлення виплати раніше призначеної пенсії,.

28.09.2017 року позивач через свого представника звернувся до ГУ Пенсійного фонду України в Херсонській області із аналогічною заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, до якої також надав копії вказаних вище документів та повідомив про можливість надати оригінали цих документів у разі необхідності.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України Херсонської області своїм рішенням №37/К-99-10 від 11.09.2018 року відмовило позивачу в поновленні виплати раніше призначеної йому пенсії в України з тих підстав, що заява про перерахунок або поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником, а заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто.

Не погоджуючись з такими діями та відмовою пенсійного органу поновленні пенсії, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з неправомірності дій відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

У відповідності до приписів п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Також, згідно зі ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009 положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Так, як вбачається з вказаного рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що з 07.10.2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням рішення Конституційного суду України №25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера та з зазначеної дати виникли підстави для поновлення конституційного права осіб (громадян України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон) на виплату пенсії, виплата яких була зупинена на підставі положень які, в свою чергу, були визнані неконституційними.

Також, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадян на одержання призначеної пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа.

До того ж, відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, або переведення з одного виду пенсії на інший, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений ст.46 Конституції України.

Аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується і Верховний Суд України, зокрема, у постановах від 19.05.2015р. по справі №21-168а15, від 06.10.2015р. по справі №608/1189/14-а.

Отже, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у рішенні по справі "Пічкур проти України" (заява №10441/06), яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини також зазначив, що наведених вище міркувань Європейський суд з прав людини достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Абзацом 14 статті 1 Закону України №2235-III «Про громадянство України» (в редакції Закону № 2663-IV) встановлено, що заробітна плата і пенсія включені до переліку законних джерел існування.

Відповідно до приписів ч.2 ст.2 Закону України №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», заробітна плата і пенсія також включені до переліку доходів.

Таким чином, з положень Конвенції та судової практики Європейського Суду з прав людини випливає, що заробітна плата і пенсія відносяться до власності.

Отже, заробітна плата і пенсія мають однакову правову природу, тобто є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним ст.1 Першого протоколу до Конвенції).

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд 1-ї дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачу було неправомірно відмовлено у поновленні пенсії, оскільки Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" після набрання чинності рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року не передбачено таких підстав для відмови у поновленні пенсії, як проживання за кордоном в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Одночасно, судова колегія, як і окружний суд, вважає позицію представника відповідача про те, що заяву про поновлення виплати пенсії, всупереч п.1.5 Порядку №22-1, не було подано заявником особисто необґрунтованою та помилковою, оскільки, згідно з наведеним пунктом цього Порядку, заява про поновлення виплати пенсії може бути подана через законного представника, як це, в даному випадку і було зроблено позивачем через свого представника ОСОБА_3, який, в свою чергу, має відповідну довіреність на вчинення дій від імені позивача.

Також, судова колегія вважає за необхідне зазначити й про те, що Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1 було затверджено відповідний «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"», відповідно до п.2.8 якого, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Тобто, у випадку поновлення виплати пенсії особі, якій не було проведено перерахунок відповідно до статті 43 Закону, заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до статті 40 Закону із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески та яка відповідно до цього Закону враховується для обчислення пенсій, призначених до 2004 року.

При поновленні виплати пенсії та переведенні з одного виду пенсії на інший до наявних документів особа може додати: 1) документи про страховий стаж за період роботи до 01 січня 2004 року, який не врахований у пенсійній справі, у тому числі після призначення пенсії. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, відділ персоніфікованого обліку подає довідку із бази даних реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 1 до Положення, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення; 2) довідку про заробітну плату відповідно до абзаців 2 і 3 пп.3 п.2.1 цього розділу; 3) документи про обставини, що впливають на розмір пенсії (наприклад, зміна кількості членів сім'ї, які перебували на утриманні пенсіонера чи померлого годувальника, виникнення (втрата) права на надбавку на непрацездатних членів сім'ї і надбавку на догляд за ними, визнання заявника одиноким і таким, що потребує сторонньої допомоги, визнання заявника інвалідом або учасником війни тощо).

Таким чином, поновлення виплати пенсії здійснюються за документами, що є в пенсійній справі. Подання ж позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює відповідного обов'язку щодо їх подачі.

Пунктом 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014р. №13-1), встановлено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Отже, за таких обставин, пенсіонер фактично наділений правом вибору щодо особистого звернення до органу, що призначає пенсію, або через свого представника.

При цьому, судова колегія звертає увагу нате, що представником позивача було подано в оригіналі усі необхідні документи, на підставі яких відповідач мав змогу відновити пенсійні виплати, проте відповідачем цього зроблено не було.

Натомість, відповідач фактично намагався застосувати аналогію закону (з випадком, якщо заява подається особою за новим місцем проживання) та посилався на п.1.5 Порядку, згідно якого заява на запит пенсійної справи за новим місцем проживання подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації). На підставі вказаного відповідач дійшов до висновку, що обов'язковою умовою для здійснення запиту пенсійної справи від іншого територіального органу пенсійного фонду є особисто подана заява пенсіонера.

Крім того, на думку колегії суддів, з урахуванням відсутності законодавчо врегульованого порядку запиту пенсійної справи особи, що знаходилась на пенсійному обліку на тимчасово окупованій території, правильним є застосування норм «Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м.Севастополя» (затв. Постановою КМУ від 02.07.2014р. №234). Зокрема, п.п.3,4 зазначеного Порядку, згідно яких особи подають територіальному органові заяву про отримання пенсії відповідно до законодавства України із зазначенням місця проживання (реєстрації) та паспорт громадянина України (паспорт громадянина України для виїзду за кордон).

За бажанням особи зазначені документи можуть бути подані її представником, який пред'являє документ, що посвідчує його особу, та подає документ (нотаріально засвідчену копію), що підтверджує його повноваження, або надіслані поштою. У таких випадках справжність підпису на заяві засвідчується нотаріально.

Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку.

Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

Крім того, суди 1-ї та 2-ї інстанцій звертають увагу, що вказаний порядок регулює питання отримання пенсійних виплат особою, яка має право на їх отримання, проте, особиста явка якої до органів Пенсійного фонду України ускладнена територіальною віддаленістю та віковими можливостями пенсіонера.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що відповідач, в даному випадку, мав усі необхідні документи, на підставі яких, позивачу має бути поновлена пенсія, але безпідставно цього не зробив.

Що ж стосується тверджень представника позивача стосовно поновлення виплати пенсії за вислугу років починаючи з 07.10.2009 року, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що права позивача дійсно підлягають захисту, але виключно саме з дати звернення його або його представника із заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 04.08.2017 року, а отже, позовні вимоги щодо виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 03.08.2017 року задоволенню не підлягають, оскільки позивач безпосередньо оскаржує саме відмову управління поновити виплату пенсії і при цьому, фактично не оскаржує рішення про припинення виплати пенсії у зв'язку із його виїздом у 1999 році на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 11 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 31.01.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук