Справа № 463/7133/18
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1197/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Чопко Ю.Т.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року у справі № 463/7133/18 (рішення ухвалено в м. Львові, головуючий суддя Стрепко Н.Л.) за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 про примусове видворення іноземця, а також про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

в с т а н о в и в:

Львівський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України 14.12.2018 звернувся в суд із адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, в якому просив затримати громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України та постановити рішення про примусове видворення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі території України.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено. Примусово видворено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, за межі території України. Затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. Рішення в частині затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в країні його походження складна економічна та політична ситуація, а тому йому необхідно було шукати роботу за кордоном. При цьому, вказує, що рішення про його затримання є незаконним, оскільки йому не було надано можливості самостійно покинути територію України, також немає підстав вважати, що він ухилятиметься від видворення. Строк виконання рішення був до 15.12.2018, однак не дочекавшись спливу цього строку суд безпідставно виніс рішення про видворення та затримання.

Апелянт також зазначає, що згідно норм чинного законодавства України слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства повинні передувати дві обставини: прийняття відповідним компетентним органом рішення про примусове повернення, а також встановлення факту ухилення від виїзду після прийняття такого рішення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Також, зазначає, що йому не було надано можливості виконати чи оскаржити рішення про примусове повернення.

Скаржник просив дану справу розглядати без його участі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник позивача у судовому засіданні просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника позивача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, діючи у складі групи осіб, вчинив спробу незаконного, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща на напрямку 759 прикордонного знаку, територія Варяжської сільської ради Сокальського району Львівської області, внаслідок чого, 1 грудня 2018 року о 22 год. 40 хв. був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» та відділення інспекторів прикордонної служби «Павловичі» відділу прикордонної служби «Павловичі». 4 грудня 2018 року Сокальським районним судом Львівської області громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

При цьому, документи, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, у відповідача відсутні.

Факт затримання відповідача та відсутності в нього документів підтверджується протоколом про адміністративне затримання відносно відповідача від 01.12.2018 (а.с. 9).

04.12.2018 відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України гр. Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).

Дії громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, намагався незаконно перетнути державний кордон України та у відповідача відсутні документи, що дають право на перетин державного кордону України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Статтею 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Статтею 26 вказаного Закону визначено питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

При цьому, обов'язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, органом охорони державного кордону подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цього органу (підрозділу) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Як видно із матеріалів справи, вимоги вищенаведеного закону в даному випадку дотримані, рішення про примусове повернення відповідача прийнято, також наявні обґрунтовані підставі вважати, що відповідач може ухилятися від виконання рішення про примусове повернення з території України, зокрема, це відсутність документів, які б посвідчували його особу, та коштів на придбання проїзного документа, що унеможливило самостійно залишити територію України.

Колегія суддів враховує, що 04.12.2018 позивачем прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказане рішення містить детальне обґрунтування неможливості виконання відповідачем цього рішення, через що вирішено його примусово повернути за межі України та зобов'язати його покинути територію України у термін до 15 грудня 2018 року.

Водночас, відповідачу з участю перекладача і на зрозумілій йому мові було повідомлено про можливість оскарження цього рішення до суду, однак таких заяв ним подано не було.

Тобто, відповідач 04.12.2018 належним чином ознайомлений з даним рішенням, отримав його примірник, про що свідчить його підпис та повідомлений, що у випадку невиконання рішення про примусове повернення до нього буде застосовано примусове видворення, відповідно до ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в разі ухилення від виїзду за межі України у визначений термін.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач власноручно написав, що не може покинути територію України, тому що не має паспорта і коштів для квитка, тобто фактично відмовився від виконання рішення про його примусове повернення (а.с. 11 на звороті).

Таким чином, покликання апелянта на недотримання відповідачем порядку прийняття та виконання рішення про його примусове повернення, на переконання колегії суддів, не спростовує висновків суду першої інстанції з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про своє примусове повернення з України від 04 грудня 2018 року через відсутність документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України, що об'єктивно цьому перешкоджає.

Разом з тим, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту; мав намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя та Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи. Обставин, передбачених ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

Підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» відсутні.

В матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (протилежного суду не доведено).

Також, немає жодного доказу, який би свідчив, що відповідач залишив країну свого національного походження у зв'язку з побоюванням стати жертвою переслідувань зі сторони екстреміських збройних формувань та не може користуватися захистом цієї країни і не може повернутися внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України.

Таким чином, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для видворення за межі України.

Відтак, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього нього залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 272, 289, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року у справі № 463/7133/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук