Справа № 815/2196/18
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2019 р.м. ОдесаСправа № 815/2196/18

Категорія: 3.4 Час і місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: 14:11 год., м. Одеса; Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції: 27.08.2018 року; Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Кравченка К.В.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника апелянта Лазарєвої Г.С. (довіреність від 15.01.2019 року)

позивача ОСОБА_1

представника позивача Маркочевої Н.В. (ордер від 24.10.2018 року)

перекладача РА Абдулрахман Мохамад

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23 березня 2018 року №110-18, зобов`язати визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянкою Сирійської Арабської Республіки, але до теперішнього часу не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки в країні походження позивача продовжується кривавий збройний конфлікт, має місце ситуація загальнопоширеного насильства та численних порушень прав людини. Окрім того, позивач відноситься до вкрай вразливої соціальної групи в Сирії жінки. Проте, орган міграційної служби безпідставно відмовив у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, необґрунтовано не врахував наявність у позивача реальних побоювань за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року адміністративний позов задоволено. Суд визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України № 110-18 від 23 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Зобов`язав Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Сирії, уродженкою м. Дамаск, Сирія. За національність сирійка, за етнічною належністю араб.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач нелегально прибула до України 14.01.2016 року, поза пунктом пропуску, місце перетину державного кордону встановити не передбачається можливим.

25.01.2016 року заявниця звернулась до територіального підрозділу ДМС України із заявою-анкетою про набуття міжнародного захисту (Т.1, а.с.93-95).

Відповідно до наказу Управління №25 від 08.02.2016 року «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» заява позивача прийнята до розгляду, вирішено здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 (Т.1, а.с.145).

Наказом №68 від 08.04.2016 року строк розгляду заяви позивача був продовжений до отримання відомостей з органів СБУ, інших органів, які будуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи (Т.1, а.с.141).

19.08.2016 року Управлінням складений Висновок про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні (Т.1, а.с.176-192).

Рішенням ДМС України №463-16 від 29.08.2016 року, з посиланням на п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянці ОСОБА_1 відмовлено (Т.1, а.с.206).

27.09.2016 року позивач отримав Повідомлення №390 від 07.09.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, 04.10.2016 року позивач звернувся з позовом до Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/5100/16).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року у справі №815/5100/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №463-16 від 29.08.2016 року та зобов`язано повторно розглянути заяву позивача.

Цим судовим рішенням встановлено, що позивач не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації, але не спростована можливість загрози життю позивача у разі повернення до Сирії.

На виконання цього судового рішення ДМС прийнято рішення від 05.09.2017 року №55-17 щодо повторного розгляду заяви, про що винесено наказ №206 від 31.10.2017 року.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області прийнято наказ №228 від 30.11.2017 року «Про продовження строку повторного розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту» (Т.2, а.с.37).

Матеріалами справи підтверджено, що процедура повторного розгляду заяви особової справи заявниці відбувалась за участі та в співробітництві з представниками партнерської організації УВКБ ООН «Десяте квітня», які були присутні під час проведення протоколів співбесід із заявницею, мали можливість ознайомлюватися з матеріалами особової справи позивача та надали висновок від 30.11.2017 року про наявність підстав мати побоювання застосування до позивача в умовах збройного конфлікту нелюдське поводження, що є підставою для отримання додаткового захисту (а.с.38-48, Т. 2).

Судом досліджені матеріали особової справи ОСОБА_1 (Т.1, а.с. 30-249, Т.2, а.с. 1-65).

Із досліджених даних, зазначених в анкеті суд встановив, що позивач була вимушена залишити територію Сирії через військові дії, що проходять на території Сирії, будинок позивача, що розташований в районі Аль-Кабон м. Дамаск бомбили на початку 2014 року, внаслідок чого родина позивача вимушена була переїхати до нового будинку, що розташований у м. Дамаск, районі Барза. Позивач зазначила, що виїхала ще у 2016 році тому, що думала, що війна в Сирії рано чи пізно закінчиться, проте поки не видно прогресу в цьому напрямку. Позивач вказала, що не зазнавала переслідувань на території Сирії, проте дуже страждала від проведення військових дій в м. Дамаск, наразі на всій території м. Дамаск проводяться військові дії, проте в районі Берза, де наразі проживає родина позивача, ситуація вкрай погана: постійні бомбардування, не має води, світла, вся родина позивача бажає виїхати з м. Дамаск, проте позивач була першою в порядку черги на виїзд.

Також із дослідження особової справи позивача, суд встановив, що за сімейним станом приблизно наприкінці 2016 року позивач уклала шлюб за національними традиціями з гр. Сирії ОСОБА_2 . Разом із вищезазначеним громадянином у позивача народилась донька на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, позивач не подала документи про народження дитини ані міграційній службі, ані до позову.

З наданих позивачем пояснень під час співбесід вбачається, що через тривалий збройний конфлікт, коли має місце ситуація загальнопоширеного насильства та численних порушень прав, особливо вразливої соціальної групи в Сирії - жінки, до яких відноситься позивач, що є підставою для побоювань щодо повернення в країну походження.

За наслідками повторного розгляду заяви прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.02.2018 року, відповідно до якого встановлено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи позивача з проаналізованою інформацією країн походження можливо визначити відсутність у її зверненні ознак, передбачених п. 1 та п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (Т.1, а.с. 40-65).

Рішенням ДМС від 23.03.2018 року №110-18 відмовлено позивачу у наданні статусу біженці або особи, яка потребує додаткового захисту.

02.05.2018 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №489 від 23 квітня 2018 року (Т.1, а.с. 8).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем наведено факти та обставини, які дають підстави для висновку про визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, рішення відповідача є неправомірним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову вважає правильним, виходячи з наступного.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції під час вирішення спору правильно враховано, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року по справі №815/5100/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2017 року, встановлено, що позивач не була причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації, що не дають підстави вважати її біженцем.

Між тим, судовим рішенням визначено необхідність при повторному розгляді заяві позивача здійснити повний та об`єктивний аналіз ситуації в країні походження позивача, яка і на сьогодні знаходиться в стані бойового конфлікту в частині визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Тому, з огляду на обов`язковість виконання рішення у справі №815/5100/16, змістом спірних правовідносин є чи правомірно відповідач повторно відмовив позивачу у визнанні її особою, яка потребує додаткового захисту.

З метою перевірки законності рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необхідно з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третій статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Станом на час прийняття відповідачем рішення щодо відмови позивачу у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано в зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до громадян Сирії чи осіб, країною колишнього перебування який є Сирія до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом неміжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Останні Рекомендації УВКБ ООН щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція 4) від 03 листопада 2017 року залишаються незмінними щодо надання захисту таким шукачам притулку.

Також інформація з Центру новин ООН свідчить про активізацію бойових дій по всій Сирії, січень 2018 року. Згідно офіційних інформаційних джерел станом на серпень 2018 року бойові дії пішли на спад, але розгортається гуманітарна катастрофа.

Таким чином, аналіз вище перелічених офіційних документів та інформації щодо країни походження, зокрема стану війни на час виникнення спірних правовідносин свідчать про наявність обґрунтованого побоювання позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії.

Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241).

Також, під час повторного розгляду заяви, що позивач уклав шлюб з гр. Сирії ОСОБА_2 та разом із вищезазначеним громадянином у позивача народилась донька на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що породжує ризик переслідувань позивача, у зв`язку з належністю до окремої соціальної групи «жінки і дівчата з певними характеристиками або за певних обставин».

Отже, проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження та можливості внутрішнього переміщення в Сирії позивача разом з дитиною є неповний та необ`єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що орган міграційної служби повинен мотивувати своє рішення (висновок) і суд має право контролювати обґрунтованість такого рішення, тобто наведення органом міграційної служби доказів на підтвердження обставин, які вважає встановленими. Ненадання таких доказів є підставою для визнання рішення органу міграційної служби необґрунтованим, а відтак - протиправним.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення позовних вимог, визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України № 110-18 від 23 березня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Разом з цим, з огляду на те, що судовим рішенням в іншій справі, яке набрало законної сили, зобов`язано повторно розглянути заяву позивача та при повторному її розгляді прийнято неправомірне рішення про відмову у її задоволенні, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач, відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, діяв на не підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити в повному обсязі.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 04.02.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

К.В. Кравченко