Справа № 463/2470/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4417/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І.,

за участі секретаря судових засідань Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року, ухваленого під головуванням судді Нор Н.В. в м. Львові о 11 год 02 хв. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови про порушення митних правил, зобов'язати вчинити певні дії та відшкодувати шкоду, завдану незаконним рішенням.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Львівської митниці Державної фіскальної служби про скасування постанови про порушення митних правил від№6346/20900/17 від 27.03.2018р., зобов'язати вчинити певні дії та відшкодувати шкоду, завдану незаконним рішенням.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане судове рішення позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати назване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, при цьому посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт вказує на те, що у відповідача не було підстав для притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.3 ст.470 Митного кодексу України, оскільки матеріали справи про порушення митних правил не містили доказів того, що ним 21.11.2017р. ввезено на митну територію України через митний пост «Грушів» Львівської митниці ДФС в митному режимі «транзит» транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_2, VIN-код НОМЕР_1, країна реєстрації - Чеська Республіка, оскільки такі повноваження йому не було надано власником цього автомобіля, яка в цей час знаходилась в цьому автомобілі, a отже відповідачем не доведено у його діях склад вказаного порушення митних правил.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що у відповідності до ч.2 ст.313 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що постановою відповідача за №6346/20900/17 від 27.03.2018р. позивача притягнено до відповідальності за порушення митних правил за ч. 3 ст. 470 МК України та накладено штраф в розмірі 8500 грн. Відповідно до мотивувальної частини цієї постанови, правопорушення виразилось в тому, що 09.12.2017р. близько 14:00 год. гр. ОСОБА_2 слідуючи в приватну поїздку з України в Республіку Польща через митний пост «Грушів» Львівської митниці ДФС в якості пасажира легкового автомобіля марки «DodgeCaliber», д.н.з. НОМЕР_3, в'їхав в зону митного контролю смугою руху, позначеною символами зеленого кольору «зелений коридор». Під час здійснення митного контролю вказаного транспортного засобу та внесення даних про осіб, які у ньому переміщуються, в АСМО «Інспектор» спрацювала автоматизована система аналізу та управління ризиками (АСАУР), де зазначено що по даним особам наявна інформація про ввезення у попередніх періодах інших ТЗ, по яких відсутні відомості щодо подальшого вивезення стосовно гр. ОСОБА_2, згідно якої вказаний громадянин 21.11.2017р. ввіз на митну територію України через митний пост «Грушів» Львівської митниці ДФС в митному режимі «транзит» транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_2, VIN-код НОМЕР_1, країна реєстрації - Чеська Республіка.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт ввезення позивачем на митну територію України транспортного засобу в митному режимі транзит, а також не вивезення за межі митної території України автомобіля в межах встановленого строку підтверджено дослідженими доказами.

Перевіривши правову оцінку обставин справи, повноту їх встановлення та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку про таке.

Положеннями частини першої статті 458 МК України визначено, що порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Статтею 90 МК України унормовано, що транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Згідно ч.1 ст. 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні: 1) перебувати у незмінному стані, крім природних змін їх якісних та/або кількісних характеристик за нормальних умов транспортування і зберігання; 2) не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту; 3) бути доставленими у орган доходів і зборів призначення до закінчення строку, визначеного статтею 95 цього Кодексу;

Правилами п.1 ч. 1 ст.95 МК України встановлено строк транзитних перевезень для автомобільного транспорту - 10 діб (у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - 5 діб).

В той же час, згідно ч. 2 ст.95 МК України до строків, зазначених у частині першій ст. 95 МИ України, не включається: 1) час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу; 2) час зберігання товарів під митним контролем (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює їх переміщення); 3) час, необхідний для здійснення інших операцій з товарами, у випадках, передбачених цим розділом (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює переміщення цих товарів).

Підставами для порушення справи про порушення митних правил є: 1) безпосереднє виявлення посадовими особами органу доходів і зборів порушення митних правил; 2) офіційні письмові повідомлення про вчинення особою порушення митних правил, отримані від правоохоронних органів, а також органів, що здійснюють види контролю, зазначені у частині першій статті 319 цього Кодексу; 3) офіційні письмові повідомлення про вчинення порушення митних правил, отримані від митних та правоохоронних органів іноземних держав, а також від міжнародних організацій.

Частиною 3 ст. 470 МК України передбачено відповідальність за перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно із нормами ч. 2 ст. 95 МК України до строків, зазначених у ч. 1 даної статті, не включається час дії обставин щодо аварії чи дії непереборної сили, зазначених у ст. 192 МК України.

Як зазначалось вище, митним органом констатовано, що ОСОБА_2 перевищив встановлений статтею 95 МК України строк доставки товарів, транспортних засобів, що перебувають під митним контролем до митного органу призначення більше ніж на 10 діб і її дії кваліфіковано за ч.3 ст.470 МК України.

Необхідно вказати, що за змістом п. 7 розділу І Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказом Державної митної служби № 1118 від 17.11.2005, власник ТЗ (транспортного засобу) або вповноважена особа, який переміщує ТЗ через митний кордон України, пред'являє його митному органу для проведення митного огляду й подає оригінали та ксерокопії, зокрема, таких документів: що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо.

Згідно з абзацами першим, п'ятим пункту 9 цих Правил не підлягає пропуску через митний кордон України ТЗ, увезення якого в Україну заборонено згідно із законодавством або на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження).

Крім того, пунктом 7 Типової технологічної схеми здійснення митного контролю автомобільних транспортних засобів перевізників і товарів, що переміщуються ними, у пунктах пропуску через державний кордон, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 451 від 21.05.2012 року визначено, що митний контроль автомобільних транспортних засобів і товарів у пунктах пропуску здійснюється шляхом застосування таких форм митного контролю, зокрема, шляхом перевірки документів та відомостей, які відповідно до законодавства надаються митним органам під час переміщення автомобільних транспортних засобів і товарів через митний кордон України.

Таким чином, виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства слід зробити висновок, що при ввезенні громадянами на митну територію України транспортних засобів в режимі транзит, такий громадянин зобов'язаний надати, а працівник митному органу зобов'язаний вимагати надання оригіналів та ксерокопії документів, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних документів на транспортний засіб.

На підтвердження своєї непричетності до ввезення транспортного засобу ОСОБА_2 вказав, що не уповноважений був ввозити автомобіль марки «DodgeCaliber», д.н.з. НОМЕР_3 на митну територію України, оскільки надав митному органу документи на цей автомобіль за якими слідує, що такий належить його дружині громадянці Росії ОСОБА_5, яка проживає в Чеській Республіці і що їй належить даний автомобіль на праві власності, яка і знаходилась в цьому автомобілі і на той час не мав належно оформлених повноважень від власника на ввіз на митну територію України цього автомобіля, передбачених абз. Першим та п'ятим пункту 9 наведених Правил.

Отже, колегія суддів враховує, що у розглядуваній справі жодних доказів того, що позивач є власником чи має право користування спірним транспортним засобом у процесі розгляду справи про порушення митних правил чи справи в суді не встановлено.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.10.2018 по справі № 166/722/17, в якій суд касаційної інстанції вказав, що судами попередніх інстанції у процесі розгляду справи не було встановлено жодних документів, які б підтверджували наявність у позивача права власності чи права користування спірним транспортним засобом.

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 цієї статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено).

Статтею 72 КАС визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 2 ст. 74 КАС обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 76 КАС).

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що матеріали справи не містять достатніх належних і допустимих доказів того, що саме позивач здійснив ввезення на митну територію України спірного транспортного засобу, неправильним є висновки суду першої інстанції про правомірність накладення на позивача адміністративного стягнення за порушення митних правил.

Стосовно відшкодування шкоди завданої незаконним рішення митного органу, то суд вважає, що така не підлягає до задоволення з тих підстав, що стороною позивача не наведено жодних доказів на підтвердження заподіяння такої.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим в частині позовних вимог щодо оскарження накладеного стягнення.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та позов задовольнити частково, відповідно до ст.286 КАС України скасувати постанову Львівської митниці ДФС у справі про порушення митних правил від 27.03.2018 р. про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 8500 грн за ч.3 ст.470 МК України і закрити справу про адміністративне правопорушення щодо останнього.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 242, 250, 286, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 листопада 2018 року у справі № 463/2470/18 та прийняти постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати протиправною та скасувати постанову Львівської митниці Державної фіскальної служби від 27 березня 2018 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 8500 грн за ч.3 ст.470 МК України та закрити справу про адміністративне правопорушення №6346/20900/17.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 04.02.2019.