Справа № 400/2659/18
Суддя: Мельник О.М.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 лютого 2019 р. № 400/2659/18
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мельника О.М. розглянув в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2

про:зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач) з такими вимогами:

- зобов`язати відповідача виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за 11 років календарної військової служби в сумі 55396,55 грн.;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.012016 року по 30.12.2017 року, відповідно до порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 № 1078;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно, згідно витягу з наказу від 31.08.2018 року № 221, в сумі 9840, 46 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4250,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплати. Відсутність бюджетного фінансування індексації, на яку посилається відповідач, не є підставою для її не виплати та не позбавляє відповідача обов`язку її нарахування та виплати. Щодо вимоги про невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивача, зазначає, що відповідно до витягу з наказу № 221 від 31.08.2018 року вказано, що вислуга років у ЗСУ станом на 31.08.2018 року становить календарна-15 років, 06 місяців, 06 днів; пільгова - 02 роки, 06 місяців, 19 днів. Проте у Витязі вказано виплатити позивачу одноразову грошову допомогу при звільнені у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 3 календарні роки у сумі 15108,15 грн. Тобто позивачу недоплачено за 11 календарних років сумі 55396,55 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 9840,46 грн., то компенсація нарахована, але не сплачена.

Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити, надіслав на адресу суду відзив, в якому зазначив, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється в межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, кошторисними призначеннями по теперішній час не передбачено виплати індексації грошових доходів персоналу, а тому виплата суми індексації грошового забезпечення має здійснюватись у межах виділених коштів установ та організацій, що передбачені на цілі та механізм не передбачає нарахування виплати індексації працівникам за попередні періоди. Також зазначив, що військовою частиною проведено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні за 3 місяці строкової служби (з 05.11.1986 року по 06.02.1986 року) та за роки служби у військовій частини НОМЕР_1 (27.07.2015 року по 31.08.2018 року). Період служби з 24.01.1989 року по 14.01.1993 року у 323 школі техніків автомобільної служби, після яких позивача звільнено з військової служби у зв`язку з службовою невідповідністю, що підтверджено записом в послужному списку позивача, до виплати не входять. Крім того, період служби в УБОЗ УМВС України в Миколаївській області (з 07.06.1993 року по 01.08.1998 року) військовою частиною не виплачуються, в зв`язку з тим, що УМВС України в Миколаївській області відноситься до МВС України. Разом з тим, до військової частини НОМЕР_1 надійшов лист від Національної поліції України ГУНП в Миколаївській області Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку стосовно інформації щодо нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 259, 20 грн. за період роботи з 07.06.1993 року по 01.08.1998 року.

Позивачем було надано до суду відповідь на відзив, в якому він наполягає на тому, що дії відповідача є протиправними, оскільки індексація грошового забезпечення не нараховувалась та не виплачувалась, доводи, зазначені у відзиві, є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

На підставі ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідив наявні докази та встановив такі обставини.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2018 року ОСОБА_2 звільнений наказом командувача Військово-морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.08.2018 року № 63-РС з військової служби у запас за підпунктом «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), вважати таким, що 31 серпня 2018 року посаду та справи здав.

Як вбачається з відповіді відповідача від 31.08.2018 року № 2508 індексація грошового забезпечення не нарахувалась та не виплачувалась.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на таке.

Відповідно до частини п`ятої статті 95 Кодексу законів про працю України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, регулює Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Положенням статті 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" закріплено, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Пунктом 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема, щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

В силу статті 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Так, Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі Закон) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Частинами першою та п`ятою статті 2 Закону встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, серед яких оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Згідно частини шостої статті 5 Закону проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі - Порядок № 1078).

Згідно із пунктом 1-1 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06.02.2003 № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Отже, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на частину шосту статті 5 Закону, згідно з якою проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів на відповідний рік, оскільки будь-яких застережень щодо нездійснення в зв`язку з цим індексації з 01.07.2015 вказана норма не містить.

Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2016 у справі № К/800/3206/16 (368/1047/15-а).

Таким чином, вказані відповідачем обставини не позбавляють його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

На підставі зібраних та досліджених доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача в частині нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2017 року по 30.12.2017 року підлягають задоволенню.

Щодо вимог про дії відповідача, щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні за 11 років календарної військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні за 13 років календарної військової служби в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби суд зазначає наступне.

Пунктом 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно абзацу 3 пункту 2 статті 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції", одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, не виплачується.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

З огляду на те, що при попередньому звільненні, відповідно до послужного списка ОСОБА_1 , позивача було звільнено з військової служби в зв`язку з службовою невідповідністю та виключено з списків особового складу з 14.01.1993 року (арк.спр. 20), а отже права на отримання грошової допомоги передбаченої п. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" він не має.

Щодо позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 9840,46 грн. суд зазначає про таке.

Матеріали справи містять наказ командира військової частини про виключення позивача зі списків особового складу військової частини та виплату йому грошової компенсації за неотримане речове майно в розмірі 9840,46 грн.

Як встановлено судом, відповідач після подання позову позивачем здійснив виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно відповідно до платіжного доручення в розмірі 9840,46 грн.

Тому, в задоволенні позовної вимоги про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно слід відмовити.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4250,00 грн.

Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з положеннями ч. 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/160 від 18.10.2018 року у справі № 813/4989/17.

Позивачем до позовної заяви надано договір про надання професійної правничої допомоги від 01.10.2018 року.

Як вбачається з акту виконаних робіт від 05.10.2018 року адвокатом Гречаною Є.Й. надано наступні послуги:

- підготовка та написання позовної заяви;

- збір доказів;

- моніторинг судових рішень;

- ознайомлення з рішеннями ВС., 5 годин роботи адвоката, разом 4250,00 грн.

Позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 05/10/10 щодо оплати - 4250,00 грн.

Вивчивши матеріали справи, та зважуючи на часткове задоволення позовних вимог суд вважає, що сума відшкодування витрат підлягає задоволенню в розмірі 1416,50 грн.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , іднтифікаційний код НОМЕР_3 ) задовольнити частково.

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.012016 року по 30.12.2017 року, відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 1416,50 грн.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду , або справу було розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням пункту 15.5 Розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.М. Мельник