Справа № 1440/2021/18
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2019-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2021/18

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді - доповідача - Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю представника апелянта - ОСОБА_1

за участю представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Управління поліції охорони в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся з позовом до Управління поліції охорони в Миколаївській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби. Також позивач просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», абзацу 4 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 №393 одноразову грошову допомогу при звільненні зі служби в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він проходив службу в органах внутрішніх справ та поліції на різних посадах. 07.05.2018 був звільнений за власним бажанням. Вислуга років складає 19 років 2 місяця 25 днів. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» він має на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, проте така допомога йому виплачена не була.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року позов ОСОБА_3 - задоволено в повному обсязі.

Визнано протиправною бездіяльність Управління поліції охорони в Миколаївській області щодо невиплати ОСОБА_3 одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зобов'язано Управління поліції охорони в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_3 одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до вимог ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління поліції охорони в Миколаївській області на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 704, 80 грн.

В апеляційній скарзі, Управління поліції охорони в Миколаївській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив про те, що відсутні правові підстави для задоволення позову , оскільки право особи на виплату одноразової грошової допомоги на підставі ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» залежить від наявності одночасно таких умов, як вислуга 10 років і більше та набуття особою права на пенсію за цим Законом. Так, на думку апелянта позивач на день звільнення зі служби за власним бажанням не мав достатньої вислуги для набуття права на пенсію, згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» , а тому відповідно не має права на виплату одноразової грошової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що протирічать вимогам Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». У зв'язку з викладеним, просить апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проходив службу в органах внутрішніх справ та Національної поліції України на різних посадах.

07 травня 2018 року наказом начальника Управління поліції охорони в Миколаївській області №50 о/с старшого сержанта поліції ОСОБА_3 молодшого інспектора групи з фізичної безпеки батальйону управління поліції охорони в Миколаївській області звільнено зі служби в Національній поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» - за власним бажанням.

На час звільнення вислуга років ОСОБА_3 складала 19 років 2 місяця та 25 днів.

Під час звільнення ОСОБА_3 одноразова грошова допомога при звільненні не нарахована.

26 червня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Управління поліції охорони в Миколаївській області з приводу невиплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні.

Листом від 23.07.2018 року №А-01/з-43/34/1/01-2018 Управління поліції охорони в Миколаївській області відмовлено ОСОБА_3 у виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні, із посиланням на те, що відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» на виплату цієї допомоги мають лише ті особи, які мають право на призначення пенсії, а оскільки позивач не набув права на пенсію, він не має права на отримання цієї допомоги.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання одноразової грошової допомоги, яка має разовий характер, зокрема, особами начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, у розмірі 25 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, пов'язане з наявністю 10 річної вислуги та звільненням з передбачених підстав, зважаючи на що не набуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної допомоги за умови наявності 10 і більше років вислуги.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів виходить із наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

Відповідно до вимог статті 1-2 Закону №2262-ХII право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби, зокрема: особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту; особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону № 2262-ХІІ особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, які мають вислугу 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Аналогічні норми містяться і в постанові Кабінету Міністрів України від 17.07.1992р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393).

Абзацом 4 пункту 10 Постанови №393 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби які звільняються із служби за власним бажанням, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, та мають вислугу 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Наведені положення пункту 10 Постанови №393 не пов'язують виплату одноразової грошової допомоги з набуттям права на пенсію.

Основним доводом апелянта було вказано, що обов'язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні за власним бажанням є набуття особою права на пенсію.

Разом з тим, відповідно до пункту «б» ст. 1 з позначкою 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ", прямо зазначено, що до осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, при цьому жодного твердження щодо віку не має.

Крім того, згідно матеріалів справи, станом на час звільнення з органів внутрішніх справ, вислуга років позивача складає більш 10 років, а підставою для звільнення є заява про звільнення за власним бажанням, що, виходячи з приписів чинного законодавства, надає йому право на отримання одноразової грошової допомоги.

Слід зазначити, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби за власним бажанням має разовий характер. Право на її одержання пов'язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 17 березня 2015 року у справі 21-80а15 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 804/782/16.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи наявність у позивача на день звільнення вислуги років більше ніж 10 років, вважає правильним висновок суду першої інстанції, що не набуття позивачем права на пенсію не може нівелювати його право на отримання зазначеної грошової допомоги, згідно Постанови №393.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», є необгрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду належних і достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.ст. 315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, тому апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Управління поліції охорони в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Дата складення повного судового рішення 07.02.2019р.

Головуючий суддя Стас Л.В.
Судді Турецька І.О. Шеметенко Л.П.