Справа № 286/1470/18
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

30 січня 2019 року м. Житомир справа №286/1470/18

категорія 8.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

секретар судового засідання Бойко Т.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Дурави В.А.,

розглянувши у підготовчому засіданні в режимі відео конференції клопотання ОСОБА_1 про встановлення факту неналежного представництва та винесення окремої ухвали в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України про визнання недійсними та скасування вимоги про сплату боргу і рішення про результати розгляду скарги, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України про визнання недійсними та скасування вимоги про сплату боргу і рішення про результати розгляду скарги, зобов'язання вчинити дії.

До відділу документального забезпечення суду надійшло клопотання ОСОБА_1, відповідно до змісту якої позивач вказує на факт неналежного представництва та необхідності винесення окремої ухвали. В обґрунтування вказаного клопотання зазначає, що надані представником відповідачів довіреності містять ознаки складу кримінального правопорушення, передбачених статтею 366 Кримінального кодексу України, що, на думку позивача, є підставою для постановлення судом окремої ухвали та для застосування положень статті 400-1 Кримінального кодексу України.

В підготовче засідання, призначене на 30 січня 2019 року об 11:00 прибув позивач та представник відповідачів Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України.

Позивач в підготовчому засіданні заявлене клопотання підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачів Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України щодо задоволення вказаного клопотання заперечував у повному обсязі.

Заслухавши думку сторін з приводу зазначеного клопотання та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Положеннями статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа, суб'єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Частиною першою та другою статті 57 КАС України визначено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. У справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої статті 43 цього Кодексу має адміністративну процесуальну дієздатність.

Пунктом 11 розділу XV "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" Конституції України закріплено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюється з 1 січня 2020 року. Представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню.

Частиною першою статті 59 КАС України визначено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Згідно з частиною третьою статті 59 КАС України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (електронним цифровим підписом) посадової особи, уповноваженої на це законом, установчими документами.

Положеннями статті 60 КАС України встановлено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов'язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суду шляхом подання письмової заяви. У разі припинення повноважень представника на здійснення представництва особи у справі він не може бути у цій самій справі представником іншої сторони, третьої особи на іншій стороні або третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору.

Частиною першою - третьою статті 249 КАС України закріплено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов'язків, неналежного виконання професійних обов'язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Суд звертає увагу позивача, що винесення окремої ухвали є виключно правом, а не обов'язком суду. При цьому, вчинення вказаної процесуальної дії може бути здійснене судом лише за наявності відповідних правових підстав, а не за клопотанням сторони або учасника справи.

Повноваження Дурави А.В. як представника Головного управління ДФС у Житомирській області та Державної фіскальної служби України підтвердженні належним чином у відповідності до вимог КАС України.

Щодо доводів позивача в частині наявності ознак кримінального правопорушення як підстави для постановлення окремої ухвали, суд зазначає наступне.

За правилами статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні брати за основу суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV, рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини також висловив у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України".

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (право на повноважний суд), ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

У відповідності до частини першої статті 3 Кримінального кодексу України від 05 квітня 2001 року №2341-III (зі змінами та доповненнями, далі - КК України) законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 2 КК України, Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Положеннями частини першої статті 1 Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року №4651-VI (зі змінами та доповненнями, далі - КПК України) закріплено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Пунктами 5 та 10 частини першої статті 3 КПК України визначено, що досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Частиною першою статті 32 КПК України закріплено, що кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Суд звертає увагу позивача, що Житомирський окружний адміністративний суд не є судом, встановленим законом в розумінні статті 6 Конвенції щодо встановлення факту наявності у діях посадових (службових) осіб ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України та застосування до таких осіб кримінальної відповідальності, передбаченої статтями 366, 400-1 КК України.

Позивачем належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, щодо визнання винними посадових (службових) осіб Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 366, 400-1 КК України, надано не було, а тому зазначені позивачем доводи не є підставою для постановлення окремої ухвали в розумінні статті 249 КАС України.

Суд також звертає увагу, що якщо, на думку позивача, у діях посадових (службових) осіб Головного управління ДФС у Житомирській області, Державної фіскальної служби України наявні ознаки кримінальних правопорушень, передбачених статтями 366, 400-1 КК України, позивач має право самостійно звернутися до відповідних територіальних органів досудового розслідування із заявою (повідомленням) про вчинення діяння, що має ознаки кримінального правопорушення.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів суд дійшов висновку, що клопотання ОСОБА_1 про встановлення факту неналежного представництва та винесення окремої ухвали в адміністративній справі №286/1470/18 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 19, 59, 204, 243, 248, 249, 256, 293, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ухвалив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про встановлення факту неналежного представництва та винесення окремої ухвали в адміністративній справі №286/1470/18 - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та у відповідності до положень статей 293, 234 Кодексу адміністративного судочинства України оскарженню не підлягає.

Ухвалу суду складено у повному обсязі: 04 лютого 2019 року.

Суддя О.Г. Попова

інше відмова у задоволенні клопотання про встановлення факту неналежного представництва та винесення окремої ухвали