Справа № 826/13800/18
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2019 року № 826/13800/18

Окружним адміністративним судом міста Києва у складі головуючого судді Вєкуа Н.Г., суддів Васильченко І.П., Федорчука А.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, третя особа: Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) з позовом до Кабінету Міністрів України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд.12/2, код ЄДРПОУ - 00019442), треті особи: Міністерство соціальної політики України (01601, м. Київ, вул. Еспланадна, буд.8/10, код ЄДРПОУ - 37567866), Пенсійний фонд України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд.9, код ЄДРПОУ - 0035323), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України та скасувати пункти 3,5,6,8 постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» № 103 від 21 лютого 2018 року, що стосується ОСОБА_1;

- зобов'язати Кабінет Міністрів України негайно забезпечити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей»,ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» та № 947 від 18.11.2015 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268», починаючи з 01 січня 2016 року без обмеження граничного розміру.

Підставою для звернення позивача до суду стало те, що постанова Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» № 103 від 21 лютого 2018 року порушує права позивача на соціальний захист, є неконституційною, принижує гідність пенсіонерів силових структур та збройних сил, знижує всі гарантії на соціальний захист цих категорій громадян України.

03 вересня 2018 року ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва було відкрито провадження по даній адміністративній справі з урахуванням вимог ст.160-161, 172 КАС України в порядку загального позовного провадження.

20 вересня 2018 року на адресу Окружного адміністративного суду міста Києва було надіслано пояснення на позовну заяву третьою особою в якості Пенсійного фонду України.

Позивачем в поданому адміністративному позові просить суд у разі його відсутності провести розгляд справи без його участі (а.а.с.18)

На підготовчому судовому засіданні колегією суддів було прийнято рішення про закінчення підготовчого провадження та призначенні розгляду справи до розгляду на 16.01.2019 року о 11 годині 30 хвилин.

08 листопада 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив з додатками та підтвердженням надсилання його іншим учасникам справи.

21 грудня 2018 року на адресу суду надійшли пояснення щодо позову від третьої особи - Міністерства соціальної політики України.

16 січня 2019 року під час розгляду справи по суті сторони не з'явились та колегія суддів ухвалила перейти до письмового провадження, що підтверджується протоколом судового засідання ( а.а.с.108).

Позовні вимоги, викладені позивачем у адміністративному позові він мотивую з урахуванням наступного.

ОСОБА_1 являється пенсіонером МВС зі званням майору міліції, має 19 років вислуги для призначення пенсії.

31 березня 2015 року його було звільнено з органів внутрішніх справ за п.64 «б» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України (через хворобу в запас) з посади старшого слідчого слідчого відділу Лубенського міського відділу (з обслуговування м. Лубни та Лубенського району) УМВС України в Полтавській області, у званні майор міліції, наказом УМВС України в Полтавській області № 160 о/с від 31.03.2015.

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0560869 підтверджується, що позивачу встановлено другу групу інвалідності у зв'язку з захворюванням, пов'язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ (а.а.с.21).

З травня 2015 року він являється пенсіонером органів внутрішніх справ, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Полтавській області та отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон 2262-ХІІ), що підтверджено пенсійним посвідченням від 24.05.2017 року серії НОМЕР_1 (а.а.с.22).

Позивач мотивує свої вимоги тим, що вважає дії Відповідача протиправними, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними з урахуванням того, що Постанова КМУ № 103 від 21 лютого 2018 року грубо порушує його права на соціальних захист, нехтує Конституцією України і законами України, рішенням Конституційного Суду України, принижує гідність пенсіонерів силових структур і пенсіонерів збройних сил, знищує всі гарантії на соціальний захист цих категорії громадян України з таких підстав:

- на момент настання права на перерахунок пенсії 01.01.2016 року вона не діяла і зворотної дії в часі не має. Вона не може регулювати правовідносини, які настали в період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

- рішення суду першої інстанції від 24.01.2018 по справі № 539/3406/17 за моїм позовом до ГУ ПФУ в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, яке вступило в законну силу, також було винесене до вступу в законну силу даної постанови КМУ № 103, тобто до 24.02.2018.

Також позивач посилається на рішення суду першої інстанції - Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в якому задовольнили його позовні вимоги та визнали бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо не проведення йому перерахунку пенсії з 01.01.2016 року та зобов'язали вищезазначене ПФУ здійснити перерахунок йому пенсії та виплатити її.

Однак, суд не приймає до уваги даний доказ, у зв'язку з тим, що він не є предметом даного адміністративного спору та ГУ ПФУ в Полтавській області не є Відповідачем, а відповідач є КМУ.

Відповідач повністю заперечує проти позовних вимог Позивача, що підтверджується відзивом на позовну заяву (а.а.с.39), а треті особи, надаючи свої пояснення на позовну заяву не погоджуються з заявленими вимогами Позивача (а.а.с.34,90).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами та перевіряючи оскаржувані дії Відповідача на відповідність положенням ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Право на перерахунок призначеної пенсії передбачено статтею 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

У відповідності до вимог частини четвертої статті 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон) усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України. У разі якщо внаслідок перерахунку пенсій, передбаченого цією частиною, розміри пенсій звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, є нижчими, зберігаються розміри раніше призначених пенсій.

Кабінетом Міністрів України 30.08.2017 року прийнято постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі Постанова № 704), відповідно до якої затверджено нові схеми тарифних розрядів зазначених осіб.

З метою виконання Постанови № 704 та положень ч. 4 ст. 63 Закону № 2262-ХІІ Кабінетом Міністрів України 21.02.2018 року прийнято постанову № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб »(далі - Постанова № 103) якою установлено перерахувати пенсії, призначені згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб до 1 березня 2018 року (крім пенсій, призначених згідно із Законом особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ (міліції) та поліцейським), з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби (на дату відрядження для роботи до органів державної влади, органів місцевого самоврядування або до сформованих ними органів, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади), що визначені станом на 1 березня 2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Порядок проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року №45 (далі Порядок №45).

Пунктом 1 Порядку №45 зазначено, що пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, у зв'язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію» згідно із Законом, перераховуються на умовах та в розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено судом, пенсію позивача перераховано відповідно до ч.4 ст. 63 Закону № 2262-ХП та постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21.02.2018 № 103, з урахуванням розміру окладу за посадою, військовим (спеціальним) званням, відсоткової надбавки за вислугу років за відповідною або аналогічною посадою, яку особа займала на дату звільнення із служби, що визначені станом на 1 березня 2018 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" на підставі довідок, виданих державними органами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб визначено чіткий перелік видів грошового забезпечення, які повинні бути враховані під час проведення перерахунку, та яким не передбачено врахування надбавки за виконання особливо важливих завдань, надбавки за роботу з таємними виробами, носіями військовослужбовців та надбавки за авіаційну безпеку польотів під час проведення перерахунку пенсії.

Постанова Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб" від 21 лютого 2018 року № 103 не змінює регулювання правовідносин з приводу перерахунку пенсії, а лише визначає порядок виплати перерахованих пенсій.

Зазначена позиція узгоджена Верховним Судом в ухвалі від 02.05.2018 по справі №818/1076/18.

Конституційний Суд України у пункті 2.1 рішення від 26.12.2011 №20-рп/2011 зазначив, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

У рішенні від 02.03.1991 №2-рп/99 Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення відповідно до п.3 ст.116 Конституції України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.01.2012 № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

До основних завдань Кабінету Міністрів України належать вжиття заходів щодо забезпечення прав і свобод людини та громадянина, створення сприятливих умов для вільного і всебічного розвитку особистості; забезпечення проведення бюджетної, фінансової, цінової, інвестиційної, у тому числі амортизаційної, податкової, структурно-галузевої політики; політики у сферах праці та зайнятості населення, соціального захисту, охорони здоров'я, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування; розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, культурного розвитку, охорони довкілля, а також розроблення, затвердження і виконання інших державних цільових програм; спрямування та координація роботи міністерств, інших органів виконавчої влади, здійснення контролю за їх діяльністю.

Статтями 3 та 6 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлено, що Кабінет Міністрів України є колегіальним органом, до складу якого входять Прем'єр-міністр України, Перший віце-прем'єр-міністр України, віце-прем'єр-міністри та міністри України. При цьому, Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях.

Діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров'я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв'язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Кабінет Міністрів України здійснює постійний контроль за виконанням органами виконавчої влади Конституції України та інших актів законодавства України, вживає заходів щодо усунення недоліків у роботі зазначених органів (ст.19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Разом з тим, згідно з ст. 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання.

Таким чином, проаналізувавши вказані норми в сукупності, суд дійшов висновку про те, що за своєю правовою природою, повноваження відповідача щодо винесення постанов та розпоряджень є його виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями), з огляду на те, що право ініціативи у прийнятті актів Кабінету Міністрів України мають виключно члени Кабінету Міністрів України, центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації.

В той же час, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке суб'єкт владних повноважень чи інший суб'єкт при здійснення владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли він може обирати з кількох допустимих рішень, те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто здійснення дискреційних повноважень може, в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий в ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний же суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень (іншого суб'єкта при здійсненні владних управлінський функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень) на відповідність критеріям, закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а у гарантуванні дотримання вимог права, в іншому ж разі це призведе до порушення принципу розподілу влади.

Відповідно до процесуального закону суд уповноважений давати правову оцінку обставинам під час розгляду та вирішення конкретної справи. Тому, у випадку неприйняття суб'єктом владних повноважень відповідного рішення по суті поставленого питання, суд має надати рішенню правову оцінку та зобов'язати такого суб'єкта прийняти необхідне рішення.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішення дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а (провадження № К/9901/4582/18), від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а (провадження № К/9901/1323/17).

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Більш того, суд вважає за необхідне наголосити, що як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішенні Конституційного Суду України від 5 жовтня 2005 року № 6-рп/2005 розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв'язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об'єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (ч. 1 ст. 6 Конституції України) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Зміст наведених правових норм і Рішення Конституційного Суду України у їх системному зв'язку дає підстави суду дійти висновку, що виключно Кабінетом Міністрів України і ніяким іншим органом або посадовою, службовою особою не можуть здійснюватись повноваження і прийматись рішення, які згідно Конституції України належать до компетенції вищого органу у системі органів виконавчої влади, в тому числі і судами, які не відносяться до гілок законодавчої або виконавчої влади.

Також суд звертає увагу на висновок Міністерства юстиції України від 22.02.2018 року за результатами правової експертизи проекту оскаржуваної постанови, згідно якого проект даного акту відповідає Конституції України та актам законодавства, що мають вищу юридичну силу ( а.а.с.62).

Відповідач є центральним органом виконавчої влади, який відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України має право діяти лише у межах, передбачених діючим законодавством України. Кабінет Міністрів України при прийнятті постанови керувався виключно чинним законодавством України. Таким чином, підстави для визнання протиправними таких дій Кабінету Міністрів України відсутні.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями п.10 ч.1 ст.4, 77, 78, 143, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Головуючий суддя Н.Г. Вєкуа

Судді І.П. Васильченко

А.Б. Федорчук