Справа № 826/17916/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Файдюка В.В. Чаку Є.В. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державного агенства України з управління зоною відчуження про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державного агенства України з управління зоною відчуження, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Державного агентства України з управління зоною відчуження щодо не включення у довідку про заробітну плату компенсації невикористаної щорічної і додаткової відпусток в межах максимальної величини доходу в розмірі 14 400 грн та відмови у наданні цієї довідки позивачу з урахуванням всіх складових заробітної плати, на які нараховані внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, станом на 31 травня 2011 року;

- зобов'язати Державне агентство України з управління зоною відчуження скласти та надати ОСОБА_5 довідку про складові заробітної плати за останні 24 календарних місяці роботи у державному департаменту - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи за період з 01 червня 2009 року по 31 травня 2011 року, яка подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям, в яку включити суму компенсації невикористаної щорічної і додаткової відпусток в межах максимальної величини доходу в розмірі 14 400,0 гривень, форму якої затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 14 лютого 2011 року №5-1 «Про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №2а-4753/09/2670».

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що законодавчі підстави для надання позивачу довідки про заробітну плату були статті 49, 116 КЗпП України та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року, але Державне агентство України з питань управління зоною відчуження листом від 29 липня 2016 року за вих. №01-2442/10 направило довідку про заробітну плату для перерахунку пенсій, як непрацюючому державному службовцю, до якої не було включено. Грошову компенсацію за невикористані основну та додаткову відпустки.

25 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Державного агенства України з управління зоною відчуження надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким він підтримує позицію суду першої інстанції.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5, наказом Державного департаменту - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення (по особовому складу) від 03 серпня 2005 року №40, з 04 серпня 2005 року призначений на посаду головного спеціаліста відділу зони відчуження та реабілітації території управління з питань зони відчуження та поводження з РАВ.

Наказом Державного департаменту - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення від 21 березня 2011 року №14 ОСОБА_5 з 21 березня 2011 року призначено на посаду начальника відділу з питань Чорнобильської АЕС та об'єкта «Укриття».

Наказом Державного департаменту - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення від 31 травня 2011 року №31 ОСОБА_5 звільнено з посади начальника відділу з питань Чорнобильської АЕС та об'єкта «Укриття» 31 травня 2011 року, у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про державну службу», статті 38 КЗпП України.

Відповідно до змісту вказаного наказу, позивачу призначено до виплати компенсацію за 284 дні невикористаної щорічної та додаткової відпусток.

Як вбачається з наданої суду позивачем копії розрахункового листа за червень 2011 року, йому було нараховано компенсацію відпустки при звільненні за 200 днів у розмірі 35906,00 грн та за 84 дні - 15080,52 грн, вихід на пенсію - 24820,00 грн, з них утримано: профвнески - 509,87 грн, ЄСВ держ. Служба - 878,40 грн, податок з доходу - 12561,06 грн.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року у адміністративній справі №826/13941/15 за позовом ОСОБА_5 до Державного агентства України з питань управління зоною відчуження про визнання таким пункту 2 наказу №02 від 25 січня 2011 року, що втратив чинність з моменту його реєстрації - 25 січня 2011 року, визнання таким, що втратив чинність наказ №55-ос від 08 червня 2012 року з моменту його реєстрації - 08 червня 2012 року та зобов'язання вчинити дії, зобов'язано Державне агентство України з управління зоною відчуження надати ОСОБА_5 довідку про заробітну плату для перерахунку пенсії як непрацюючому державному службовцю та здійснити йому перерахунок та виплату заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 40% за час роботи на державній службі у зоні відчуження з 19 березня 2011 року по 31 травня 2011 року у відповідності до статті 33 Закону України «Про державну службу», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України «Про доплати особам, які працюють у зоні відчуження» №831 від 10 вересня 2008 року.

На виконання вказаної вище постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року, Державним агентством України з питань управління зоною відчуження на адресу ОСОБА_5 листом від 29 липня 2016 року за вих. №01-2442/10 направлено довідки про заробітну плату для перерахунку пенсій як непрацюючому державному службовцю.

Згідно наданої копії довідки про заробітну плату, виданої ОСОБА_5 про те, що він справді працював у Державному агентстві України з управління зоною відчуження заробітна плата за посадою начальника відділу, з якої призначено пенсію, для перерахунку з 31 травня 2011 року становить: посадовий оклад - 2 482,00 грн, надбавка за ранг (6 ранг) 120,00 грн, надбавка за вислугу років (40%) 1 040,80 грн. Також, у довідці зазначено, що на всі виплати, уключені в довідку, нараховано страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01 січня 2011 року - єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

У відповідності до наданої суду копії довідки про складові заробітної плати (за останні 24 календарні місяці роботи або за будь - які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії, відповідно до Закону України «Про державну службу», яка видана ОСОБА_5, до складових заробітної плати за період з 01 червня 2009 року по 31 травня 2011 року включені: надбавка за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи; премії; премії до державних, професійних свят та ювілейних дат; доплати особам, які працюють в зоні відчуження постанова КМУ від 10 вересня 2008 року №831; індексація та інші виплати (допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань). Також, у довідці зазначено, що на всі виплати, включені в довідку, нараховано страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а з 01 січня 2011 року - єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

22 серпня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження із заявою, відповідно до якої, зазначив, що, у зв'язку з проведенням йому перерахунку заробітної плати з урахуванням надбавки за вислугу років у розмірі 40% за час роботи на державній службі у зоні відчуження з 19 березня, квітень та травень 2011 року, позивачу необхідно, також, провести відповідний перерахунок компенсації за 284 дні невикористаної щорічної і додаткової відпусток, а тому просив провести відповідний перерахунок.

Листом від 01 вересня 2016 року за вих. № 01-2803/8 відповідач повідомив позивача про відсутність правових підстав для здійснення перерахунку компенсації за дні невикористаної щорічної та додаткової відпусток, а, також, повідомлено про те, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року не зобов'язано відповідача проводити такий перерахунок ОСОБА_5

29 серпня 2016 року ОСОБА_5 повторно звернувся із заявою до Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження, відповідно до якої, просив надати йому два екземпляри нових уточнених довідок про заробітну плату, яка подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям та про складові заробітної плати за останні 24 календарних місяці роботи у Адміністрації зони відчуження за період роботи з 01 червня 2009 року по 31 травня 2011 року, форму яких затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 04 вересня 2013 року №15-1 «Про виконання рішень Окружного адміністративного суду міста Києва по справах №2-8893/12/2670, №2а-4753/09/2670» та постановою правління Пенсійного фонду України від 14 лютого 2011 року №5-1 «Про виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №2а-4753/09/2670», в які включити винагороду за вислугу років у розмірі 40% від посадового окладу, індексацію на заробітну плату, та у графі «інші виплати» відобразити матеріальну допомогу на оздоровлення, допомогу на вирішення соціально - побутових питань та компенсацію невикористаної щорічної і додаткової відпусток в межах максимальної величини доходу в розмірі 14 400,00 грн.

Державне агентство України з управління зоною відчуження у листі від 22 вересня 2016 року №01-3077/8 повідомило позивача про відсутність правових підстав для здійснення перерахунку компенсації за дні невикористаної щорічної та додаткової відпустки, пославшись на аналогічні підстави, як і у листі від 01 вересня 2016 року за вих. № 01-2803/8.

В подальшому, 07 вересня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження зі скаргою, в якій, з урахуванням відмови органу Пенсійного фонду України в проведенні перерахунку пенсії, з метою звернення до суду з відповідною позовною заявою, просив надати три довідки з присвоєнням їм окремного реєстраційного номеру за різні періоди та дати, а також, просив надати обґрунтовану відповідь щодо відмови у проведенні перерахунку компенсації за 284 дні невикористаної щорічної та додаткової відпусток.

Державне агентство України з управління зоною відчуження листом від 21 вересня 2016 року за №01-3046/8 повідомило позивача про відсутність можливості здійснити перерахунок компенсації невикористаних днів відпустки і надання розрахункових листів за період березень - червень 2011 року, посилаючись на те, що агентство є бюджетною установою, яка у своїй діяльності керується нормами Бюджетного кодексу України, які не передбачають нарахування заробітної плати за минулий період у поточному бюджетному періоді.

Також, у вказаному листі зазначено, що ОСОБА_5, на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року, видано довідки про заробітну плату, до яких включені всі надбавки, премії та інші виплати за період з 01 червня 2009 року по 31 травня 2011 року та повідомлено про те, що, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів» від 09 грудня 2015 року №1013, у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, не здійснюється призначення пенсії і не проводяться перерахунки зазначених пенсій.

Крім того, 10 квітня 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Голови Державного агентства України з управління зоною відчуження з запитом на отримання публічної інформації, відповідно до якого, просив скласти і надати станом на 31 травня 2011 року за час його роботи на державній службі у державному департаменті - Адміністрації зони відчуження і зони безумовного (обов'язкового) відселення Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи з 04 серпня 2005 року по 31 травня 2011 року дві відповідні уточнюючі довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, яка подається для перерахунку пенсії непрацюючим державним службовцям та з обов'язковим зазначенням усіх її складових.

Листом від 14 квітня 2017 року за вих. №01-1197/8 Державне агентство України з управління зоною відчуження повідомило ОСОБА_5 про відсутність правових підстав для видачі запитуваних останнім довідок.

Не погодившись з відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, пов'язані з включенням грошової компенсації за невикористану відпустку при звільненні до складу заробітної плати (доходів) для обчислення пенсії.

Відповідно до частини 1 статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII, до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу).

Статтею 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема, до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, а після набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - максимальної величини бази нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначеної відповідно до закону; суми виплат (доходу), отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, а за періоди до запровадження обмеження максимального розміру заробітної плати (доходу), з якої сплачувалися зазначені внески (збір), - у межах сум, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, включалися до заробітної плати, з якої обчислювалася пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», і не перевищують 5,6 розміру середньої заробітної плати в Україні на день отримання зазначених сум.

За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати.

Як вбачається із довідки про складові заробітної плати (за останні 24 календарні місця роботи або за будь - які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подається для призначення пенсії, відповідно до Закону України «Про державну службу», виданої ОСОБА_5 за період з 01 червня 2009 року до 31 травня 2011 року, з усіх виплат, які до неї включено, нараховано страхові внески, а з 2011 року єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, компенсація за невикористані 284 календарні дні щорічної і додаткової відпусток до вказаної довідки не включена.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказана довідка відповідає вимогам, зазначеним у постанові правління Пенсійного фонду України від 14 лютого 2011 року №5-1, яка була чинною на момент її формування.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги стосовно врахування до заробітної плати (доходу) з якого обчислюється пенсії компенсації за невикористані дні відпустки, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95-ВР визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України № 889-VIII «Про державну службу», заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв'язку з виконанням обов'язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).

Державні гарантії права на відпустки, визначення умов, тривалості і порядку надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлені Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР.

Також, частинами 2, 6, 7 статті 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент звільнення позивача з посади державного службовця) передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96- ВР, право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Стаття 24 Закону України «Про відпустки» гарантує, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Стаття 50 Закону України «Про державну службу» № 889-VIII не містить положень про включення до заробітної плати державного службовця такої виплати, як компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні. Аналогічно, як і ст. 33 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року не містить положень про включення до заробітної плати державного службовця такої виплати, як компенсація за невикористані дні відпустки при звільненні

Правові підстави для її виплати встановлені статтею 24 Закону України «Про відпустки» № 504/96-ВР, які пов'язані зі звільненням особи зі служби.

Отже, грошова компенсація за невикористані дні відпустки є одноразовою виплатою, яка, хоча і включається до фонду заробітної плати (додаткового), проте є виплатою за невідпрацьований час (п.2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати), тобто має іншу правову природу - відноситься до разових платежів; не пов'язана з виконанням позивачем своїх службових обов'язків і має компенсаційний характер, пов'язаний, як правило, із фактом звільнення працівника.

Таким чином, грошова компенсація за невикористану відпустку при звільненні не входить до системи оплати праці державних службовців, згідно із Законом України «Про державну службу» № 889-VIII, та, як наслідок, відповідно до п. 4 Порядку призначення пенсії деяким категоріями осіб, затвердженого Постановою КМУ № 622 від 14.06.2016 року, не входить до системи оплати праці державних службовців з якої обраховується пенсія, оскільки має інше правове призначення.

Зазначені висновки суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, відповідають правовій позиції в аналогічних правовідносинах, яка викладена у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01.03.2018 р. у справі № 348/1408/17, від 27.03.2018 р. у справі № 607/3635/17 від 16.04.2018 року № 825/506/18 від 31 серпня 2018 року у справі № 720/770/17, тощо.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів не вбачає підстав, за наявності яких, можливо відступити від правових позицій Верховного Суду.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Державним агентством України з управління зоною відчуження правомірно не включено до довідки про складові заробітної плати компенсацію за невикористані дні відпустки.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстави для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги відсутні.

При цьому колегія суддів зазначає, що, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_5 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Файдюк В.В. Чаку Є.В.
Повний текст постанови виготовлено 04.02.2019 року