Справа № 1240/2858/18
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 року справа №1240/2858/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Ястребова Л.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 р. у справі № 1240/2858/18 (головуючий І інстанції О.В. Ірметова) за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Сєвєродонецьку Луганської області (далі - відповідач, УПФУ), в якому просила: визнати дії відповідача в частині припинення виплати пенсії з 01 серпня 2018 року протиправними; визнати протиправним та скасувати розпорядження від 08.05.2018 про призупинення виплати пенсії; зобов'язати відповідача поновити їй з 01 серпня 2018 року нарахування і виплату пенсії за віком; зобов'язати відповідача нараховувати та виплатити їй компенсацію втрати частини пенсії, у зв'язку з порушенням строків її виплати з 01.08.2018; зобов'язати подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця; звернути до виконання в межах стягнення за один місяць після проголошення рішення по справі; зобов'язати відповідача утриматись від призупинення/припинення виплати пенсії не інакше, як в порядку та на підставі статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.3-5).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області в частині припинення виплати пенсії ОСОБА_2 з 01 серпня 2018 року; визнано протиправним та скасовано розпорядження Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 08 травня 2018 року про призупинення виплати пенсії ОСОБА_2; стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь ОСОБА_2 заборгованість з пенсії за період з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини пенсії, у зв'язку з порушенням строків її виплати з 01 серпня 2018 року по 30 вересня 2018 року; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 352,40 грн.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державного бюджету України судовий збір в сумі 352,40 грн. В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно. В решті позовних вимог відмовлено (а.с.34-39).

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування зазначив, що належним способом захисту прав позивача буде зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця; звернути до виконання в межах стягнення за один місяць після набрання законної сили рішенням по справі. Також, апелянт зазначає, що зобов'язання відповідача утриматись від призупинення/припинення виплати пенсії не інакше, як в порядку та на підставі статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» забезпечить ефективний захист прав, свобод, інтересів позивача (а.с.46-49).

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

ОСОБА_2, є громадянкою України, пенсіонером за віком зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 6-8).

Відповідно до довідки від 02.12.2014 № 919022786 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, позивач є внутрішньо переміщеною особою (а.с. 9).

Згідно заяви від 18.12.2014 позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області та отримує пенсію за віком, що також підтверджується протоколом відповідача № 7012 від 06.01.2015 (а.с. 27, 27).

Відповідно до довідки управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області від 18 жовтня 2018 року № 2779, пенсію позивачу за період з серпня 2018 року по вересень 2018 року нараховано, але не виплачено. З жовтня 2018 року нарахування та виплату пенсії позивачу поновлено (а.с. 28).

Розпорядженням УПФУ в м. Сєвєродонецьку від 08.05.2018, виплату пенсії позивачу призупинено з 01.08.2018 на підставі листа головного Пенсійного фонду України в Луганській області від 08.05.2018 № 5892/05, та на підставі списку пенсіонерів з числа внутрішньо переміщених осіб, по яких надано інформацію СБУ щодо перевірки обґрунтованості продовження виплати пенсії на підконтрольній території (а.с. 12).

Матеріали справи, рішення УПФУ про припинення виплати позивачу пенсії не містять.

Відповідно до ч.1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних про зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця, зобов'язання відповідача утриматись від призупинення/припинення виплати пенсії не інакше, як в порядку та на підставі статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зазначені вимоги є предметом апеляційного перегляду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції в цій частині, суд виходить з такого.

Стосовно позовним вимог щодо зобов'язання подати звіт про виконання судового рішення протягом місяця, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 6 статті 245 КАС України, у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб'єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Відповідно до частини 3 - 5 цієї статті, уразі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Якщо судом визнано нормативно-правовий акт протиправним і нечинним повністю або в окремій частині і при цьому виявлено недостатню правову врегульованість відповідних публічно-правових відносин, яка може потягнути за собою порушення прав, свобод та інтересів невизначеного кола осіб, суд має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень прийняти новий нормативно-правовий акт на заміну нормативно-правового акта, визнаного незаконним повністю або у відповідній частині.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу викладеної норми вбачається, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду та вирішується на його розсуд.

Суд зазначає, що судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Матеріали справи не містять підстав які б свідчили про необхідність встановлення відповідачу розумного строку виконання рішення суду та судового контролю на виконання рішення суду.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовним вимог щодо зобов'язання відповідача утриматись від призупинення/припинення виплати пенсії не інакше, як в порядку та на підставі статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суд зазначає наступне.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (пункт 1 резолютивної частини Рішення № 6-зп від 25 листопада 1997 року; пункт 1 резолютивної частини Рішення № 9-зп від 25 грудня 1997 року; та пункт 1 резолютивної частини Рішення № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує кожному захист «своїх прав», які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Адже саме в такому контексті сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Водночас зобов'язання відповідача утриматися від припинення виплати пенсії є рішенням на майбутнє, коли відсутнє порушення прав чи свобод позивача, а тому є передчасним.

На підставі викладеного, суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог в цій частині.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 р. у справі № 1240/2858/18 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 р. у справі № 1240/2858/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 05 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

Л.В. Ястребова