Справа № 1340/4359/18
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4114/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Хобор Р.Б., Сеника Р.П.

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Костецьким Н.В., м. Львів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України про визнання неправомірним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

20.09.2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, в якому просить:

визнати неправомірним в частині звільнення ОСОБА_1 наказ відповідача від 23.08.2018 року № 49/ОС-18;

поновити його на роботі у Державній установі «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України;

стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період, починаючи з 28.08.2018 року на момент вирішення справи по суті.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 23.08.2018 року № 49/ОС-18 в частині звільнення ОСОБА_1. Поновлено ОСОБА_1 на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» з 28.08.2018 року. Стягнено на користь ОСОБА_1 з державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 14929,36 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 7696,53 грн звернено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено виконання ними вимог ст. 42 КЗпП України, щодо проведення належним чином порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного працівника перед іншим на залишення на роботі, не складено довідок продуктивності праці і кваліфікації в порівнянні з іншими працівниками, які залишилися на роботі. Відтак, відповідачем не вжито належних заходів для забезпечення права позивача на залишення на службі, що виразилось у безпідставному виданні оскарженого за цим позовом рішення. Крім того, оскаржений в даній справі наказ за своїм змістом дублює вже скасований рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року у справі № 813/686/17 наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47) від 29.01.2018 року № Ю/ОС-18 в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/ чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки та поновлено капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки з 30.01.2018 року. При цьому, наказом від 12.06.2018 року № 35/ОС-18 «По особовому складу» позивача поновлено на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки на якій позивач пропрацював до 23.06.2018 року, відтак суд першої інстанції критично ставиться до пояснень відповідача щодо відсутності вакантних посад для позивача. Таким чином, відповідачем фактично не було відновлено порушене право позивача на працю, передбачене Конституцією України. Отже, відсутні достатні і належні правові підстави для прийняття наказу від 23.08.2018 року № 49/ОС-18 в частині звільнення ОСОБА_1 наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, а тому оскаржений наказ є протиправним і підлягає скасуванню. Відтак, наявні підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого його було незаконно звільнено, а саме на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки з 28.08.2018 року.

Суд першої інстанції зазначає, оскільки позивача звільнено зі служби з 27.08.2018 року, відповідно 27.08.2018 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу заробітну плату при проведенні розрахунку при звільненні. Тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення протиправного наказу відповідача, необхідно обраховувати з 28.08.2018 року по 25.10.2017 року, що становить 59 календарних днів. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року у справі № 813/686/18, яка набрала законної сили, встановлено, що середньомісячний заробіток ОСОБА_1 - 7696,53 грн, а середньоденний - 253,04 грн. Таким чином, розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2018 року по 25.10.2017 року, що підлягає виплаті позивачу становить у сумі 14929,36 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його прийнятим з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, Державна установа «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що особи рядового та начальницького складу не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Державній кримінально-виконавчій службі урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність. Порядок, умови проходження служби, а також звільнення ОСОБА_1 передбачено Законом України «Про Національну поліцію», оскільки він проходив службу в установі, а не перебував у трудових відносинах. Натомість при винесені рішення суд застосовує статті Кодексу Законів про працю України, який не регулює питання проходження служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України. Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентується статтею 68 Закону України «Про Національну поліцію».

Апелянт зазначає, що ОСОБА_1 було поновлено на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» (наказ № 35/ОС- 18 від 12.06.2018 року) на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/686/18 в частині негайного виконання. Адже в разі невиконання рішення суду до установи могли бути застосовані штрафні санкції. Таким чином, поновлюючи позивача на роботі відповідач неухильно виконував рішення суду. Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду у справі № 813/686/18 скасовано наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» № ІО/ОС-18 від 29.01.2018 року в частині звільнення ОСОБА_1 Даний наказ був виданий на підставі наказу Міністерства юстиції України від 13 листопада 2017 року № 4444/к «Про затвердження структури та штату Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)». Тому при звільненні позивача підставою для звільнення і був наказ Міністерства юстиції України від 13 листопада 2017 року № 4444/к.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що скорочувалася лише посада чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)», на якій був поновлений позивач. Всі інші особи були призначені на службу відповідно до наказу Державної установи «Сокальська виправна колонія (№47)» № Ю/ОС-18 від 29.01.2018 року. Вищезазначений наказ не скасований повністю, і призначення на службі інших осіб рядового і начальницького складу установи, які зазначені в цьому наказі є законним. Таким чином, відповідач не міг надати суду порівняльний аналіз продуктивності праці у зв'язку з відсутністю осіб, з якими можна було б провести таке порівняння.

Також, апелянт стверджує, що з моменту поновлення і до моменту припинення служби з позивачем будь які інші посади в штат установи не вводилися. Натомість, суд не враховує той факт, що відповідно до п.2 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті. Позивачу були запропоновані посади в інших установах виконання покарань, а саме: посади начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи «Маневицька виправна колонія (№42)» та заступника чергового помічника начальника СІЗО чергової служби державної установи «Луцький слідчий ізолятор». Від зазначених запропонованих посад позивач відмовився, про що був складений відповідний акт. Проте ця інформація до уваги судом першої інстанції взята не була.

Апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, а тому суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст.311 КАС України вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 21.09.1999 року проходив службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.

Наказом ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 29.01.2018 року № Ю/ОС-18 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/, чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, звільнено 29.01.2018 року за підпунктом 4 пункту 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року у справі №813/686/18, залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.09.2018 року, визнано протиправним та скасовано наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» № ІО/ОС-18 «По особовому складу» від 29.01.2018 року, в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/, чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки; поновлено ОСОБА_1 на посаді на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, з 30.01.2018 року; стягнено на користь ОСОБА_1 Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19990,16 грн, з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства; рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення на його користь середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць у розмірі 7696,53 грн допущено до негайного виконання.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року у справі № 813/686/18 наказом ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 12.06.2018 року №35/ОС-18 «По особовому складу» скасовано наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 29.01.2018 року № 1О/ОС-18 в частині звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/ чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки та поновлено капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки з 30.01.2018 року.

Наказом ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 25.06.2018 року № 37/ОС-18 «По особовому складу» у зв'язку з прибуттям в установу для подальшого проходження служби вважати капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/ таким, що приступив до виконання обов'язків за посадою чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки з 26.06.2018 року.

26.06.2018 року ОСОБА_1 був ознайомлений з попередженням про можливе наступне вивільнення його із займаної посади за п.4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів), через 2 місяці із ознайомлення з таким попередженням або відмови від призначення на одну із запропонованих йому посад, про що свідчить його підпис на вказаному попередженні.

Згідно з протоколом засідання кадрової комісії ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 23.08.2018 року за результатами голосування членів кадрової комісії підтримано клопотання про звільнення капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 з кримінально-виконавчої служби.

Наказом ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47)» від 23.08.2018 року № 49/ОС-18 капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 /Д-001505/, чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки, звільнено 27.09.2018 року за підпунктом 4 пункту 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв'язку з скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).

Відповідно до ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ч.2 ст.14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» служба в Державній кримінально- виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Частиною 8 цієї ж статті передбачено, що трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Таким чином, особи рядового та начальницького складу не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Державній кримінально-виконавчій службі урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов'язки і відповідальність.

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Отже, порядок, умови проходження служби, а також звільнення ОСОБА_1 передбачено Законом України «Про Національну поліцію», оскільки він проходив службу в Державній установі «Сокальська виправна колонія (№47)» Міністерства юстиції України, а не перебував у трудових відносинах.

Порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації регламентується ст.68 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч.2 ст.68 цього Закону поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

Згідно ч.4 ст.68 Закону України «Про Національну поліцію» переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства.

Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до ч.3 ст.36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40).

За приписами ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Отже, відповідач зобов'язаний був запропонувати позивачу вакантні посади, яким відповідає позивач, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків.

Встановлено, що позивачу були запропоновані наступні наявні посади для продовження ним служби: начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної служби державної установи «Маневицька виправна колонія (№ 42)», заступника чергового помічника начальника СІЗО чергової служби державної установи «Луцький слідчий ізолятор».

Згідно акта Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 27.08.2018 року ОСОБА_1 від запропонованих посад відмовився.

Разом з тим, будь-які інші посади, створені у штатному розписі після попередження позивача про наступне звільнення та до припинення трудових відносин, запропоновані не були.

Суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов'язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Однією з істотних ознак більш високої продуктивності праці є дисциплінованість працівника. Тому при застосуванні положень статті 42 Кодексу законів про працю України щодо переважного права на залишення на роботі слід враховувати в тому числі і наявність дисциплінарного стягнення.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 Кодексу законів про працю України.

Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню. Такий аналіз може бути проведений шляхом приготування довідки у довільній формі про результати порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного перед іншим на залишення на роботі.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 826/150/16.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази, з яких можливо було б встановити здійснення ДУ «Сокальська виправна колонія (№ 47) порівняльного аналізу до дати звільнення ОСОБА_1 та докази того, що порівняльний аналіз був врахований відповідачами під час вирішення питання стосовно звільнення позивача.

Отже, відповідачем належними та допустимими доказами не доведено виконання ними вимог щодо проведення належним чином порівняльного аналізу з наведенням даних, які свідчать про переважне право одного працівника перед іншим на залишення на роботі, не складено довідок продуктивності праці і кваліфікації в порівнянні з іншими працівниками, які залишилися на роботі.

Частинами першою та другою статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відтак, відповідачем не вжито належних заходів для забезпечення права позивача на залишення на службі, що виразилось у безпідставному виданні оскарженого за цим позовом рішення.

Згідно положень ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності достатніх і належних правових підстав для прийняття наказу від 23.08.2018 року №49/ОС-18 в частині звільнення ОСОБА_1 наказ Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України, тому оскаржуваний наказ правомірно скасовано та поновлено позивача на посаді в органі, з якого його було незаконно звільнено, а саме на посаді чергового помічника начальника установи відділу нагляду і безпеки з 28.08.2018 року.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до оскарженого наказу, позивача було звільнено із органів внутрішніх справ 3 27.08.2018 року. Оскільки позивача звільнено зі служби з 27.08.2018 року, відповідно 27.08.2018 року є останнім днем роботи, за який відповідачем виплачено позивачу заробітну плату при проведенні розрахунку при звільненні.

Тривалість вимушеного прогулу позивача, який утворився внаслідок винесення наказу відповідача, необхідно обраховувати з 28.08.2018 року по 25.10.2017 року, що становить 59 календарних днів.

В матеріалах справи відсутня довідка про нарахування позивачу заробітної плати за останні два місяці роботи.

Однак, як встановлено постановою Львівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 року у справі № 813/686/18, яка набрала законної сили, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 - 7696,53 грн, а середньоденний - 253,04 грн.

Таким чином, розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 28.08.2018 року по 25.10.2017 року, що підлягає виплаті позивачу становить у сумі 14929,36 грн (253,04 грн * 59 календарних днів), з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2018 року у справі №1340/4359/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Сокальська виправна колонія (№ 47)» Міністерства юстиції України про визнання неправомірним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. Б. Хобор
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 05.02.2019.