Справа № 569/16753/16-а
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1353/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Смидюк Х.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Рівненської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Куцоконь Ю.П.,

час ухвалення рішення - 09:07:19,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 12 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

16 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Рівненської міської ради, в якому просила визнати недійсним рішення № 1911 від 27 жовтня 2016 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що між Рівненською міською радою та позивачем, третіми особами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено додатковий договір про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 7316 кв.м. по АДРЕСА_1 від 06 вересня 2016 року № 1163 строком на 3 роки. Вказаний договір укладався на підставі рішення Рівненської міської ради № 793 від 16 червня 2016 року і в ньому не встановлено обмежень та обтяжень земельних ділянок у вигляді сервітуту. 27 жовтня 2016 року на пленарному засіданні Рівненської міської ради було прийняте рішення № 1911, в якому, зокрема, встановлено сервітут на право проходу та проїзду через земельну ділянку площею 4059 кв.м., з числа земель, зазначених в додатковому договорі про поновлення договору оренди земельної ділянки площею 7316 кв.м. по АДРЕСА_1 від 06 вересня 2016 року № 1163. Рішення № 1911 від 27 жовтня 2016 року вважає недійсним, виходячи з того, що воно змінює умови використання наданих позивачу та третім особам земельних ділянок таким чином, що фактично унеможливлює цільове використання зазначених земельних ділянок (автостоянка для паркування транспортних засобів), чим порушує право позивача на користування об'єктом оренди. Прийняття відповідачем рішення № 1911 від 27 жовтня 2016 року про встановлення сервітуту є порушенням умов договору № 1163 від 06 вересня 2016 року, оскільки змінює його умови в односторонньому порядку, без згоди позивача та третіх осіб, що суперечить актам цивільного законодавства України.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як суб'єктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про встановлення земельного сервітуту), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Рішення від 27 жовтня 2016 року № 1911 прийняте Рівненською міською радою у межах своєї компетенції та у відповідності до вимог статей 12,99,100,101 ЗК України, статті 55-1 Закону України «Про землеустрій», статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що рішення №1911 не вичерпало свою дію виконанням, оскільки правовстановлюючі документи на сервітут були зареєстровані згідно вимог чинного законодавства 19 червня 2017 року, в той час, коли діяла ухвала суду по справі про забезпечення позову від 13 квітня 2017 року згідно якої рішення №1911 було зупинено, таким чином виконання рішення було протиправним.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 229, ч. 2 ст. 313 КАС України розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Стосовно клопотання представника позивача про перенесення судового засідання, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалою від 24 жовтня 2018 року дану справу призначено до апеляційного розгляду на 11 грудня 2018 року.

11 грудня 2018 року розгляд даної справи було відкладено на 15 січня 2019 року, у зв'язку з клопотанням представника позивача про перенесення судового засідання.

15 січня 2019 року розгляд даної справи відкладено на 05 лютого 2019 року з причини - неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки.

05 лютого 2019 року на адресу Восьмого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника позивача про перенесення судового засідання з причин хвороби останнього.

Дослідивши доводи цього клопотання, колегія суддів прийшла до висновку про те, що повідомленні представником позивача причини неявки в судове засідання не можуть бути визнанні поважними, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до рішення Рівненської міської ради від 16 червня 2016 року № 793 «Про поновлення договору оренди земельних ділянок на АДРЕСА_1», 06 вересня 2016 року між Рівненською міською радою та ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір про поновлення договору оренди землі, предметом якого, у тому числі, є земельна ділянка площею 4059 кв.м. для розміщення та експлуатації будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства (для розміщення колектора талих та зливних вод та відкритої автостоянки для паркування транспортних засобів відвідувачів волейбольних полів, тенісних кортів та працівників (підприємців) ринку), за умови наскрізного проїзду, з правом дострокового вилучення для потреб міста, без права будівництва і з правом укладення договору суборенди.

22 вересня 2016 року рішенням № 1715 Рівненська міська рада вирішила внести зміну до рішення від 16 червня 2016 року № 793, а саме, у підпункті 1 пункту 1 рішення після слів «договору суборенди» додати слова «установити, що вищезазначена земельна ділянка передається в оренду за умови встановлення сервітуту на проїзд».

24 листопада 2016 року, на виконання рішення від 22 вересня 2016 року № 1715, Рівненська міська рада звернулася до ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з пропозицією укласти додатковий договір про внесення змін до договору про поновлення договору оренди землі від 06 вересня 2016 року, однак останніми вказана пропозиція була проігнорована.

Рішенням Рівненської міської ради від 27 жовтня 2016 року № 1911 «Про надання громадянці ОСОБА_4 згоди на встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту щодо вільної від забудови земельної ділянки на АДРЕСА_1» ОСОБА_4 надано згоду на встановлення щодо частини земельної ділянки площею 285,6 кв.м. безоплатного та безстрокового земельного сервітуту на право проходу та проїзду через земельну ділянку площею 4059 кв.м. на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) з числа земель, які надані в оренду громадянам ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_2, у тому числі на право проходу та проїзду на велосипеді та на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (пункт 1).

Цим же рішенням Рівненська міська рада вирішила розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, провести згідно з вимогами чинного законодавства (пункт 2) та здійснити погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, із землевласником та землекористувачем і затвердити особою, яка набуває право сервітуту (пункт 3).

16 березня 2017 року Рівненською міською радою було прийняте рішення № 2533 «Про погодження громадянці ОСОБА_4 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки на АДРЕСА_1, на яку поширюється право сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді та на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху», а 06 квітня 2017 року між Рівненською міською радою та ОСОБА_4 був укладений відповідний договір про встановлення земельного сервітуту.

Речове право ОСОБА_4, а саме право користування (сервітут) було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 19 червня 2017 року, про що свідчить відповідний витяг.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, на думку колегії суддів помилково не врахував наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…); питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Адміністративною справою у розумінні п. 1 частини першої статті 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. В свою чергу, публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

За правилами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням, закріпленим у пункті 7 частини першої статті 4 КАС України, суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналізуючи вищенаведені норми права, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій, чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Спір у цій справі виник між фізичною особою та органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень з приводу оскарження протиправного, на думку позивача, рішення органу місцевого самоврядування про надання згоди на встановлення безоплатного та безстрокового земельного сервітуту щодо вільної від забудови земельної ділянки.

Таким чином, предметом спору у цій справі є вимога позивача щодо визнання недійсним рішення про встановлення сервітуту.

Отже, спір у справі стосується права користування земельною ділянкою, тобто цивільного права, що унеможливлює розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Згідно зі ст. 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Пунктами «а», «в» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки (ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України).

Дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках, зокрема, закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; невиконання земельного сервітуту протягом трьох років (ст. 102 ЗК України).

Колегія апеляційног осуду приходить до висновку, що у справі, яка розглядається, орган місцевого самоврядування, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до ст. 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими він вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб'єктом земельних відносин. У цьому спорі учасники земельних відносин не підпорядковані один одному, а отже, суб'єкт владних повноважень - орган місцевого самоврядування - владних управлінських функцій не здійснював.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 495/2176/17.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув даний спір в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, тому оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 4 ч. 1 ст. 315, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 березня 2018 року у справі № 569/16753/16-а - скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді В. В. Ніколін
Д. М. Старунський