Справа № 1140/3182/18
Суддя: Ю.П. Пасічник
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Кропивницький Справа № 1140/3182/18

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пасічника Ю.П., за участі секретаря судового засідання Побочій О.В., позивача ОСОБА_1 , представників позивача Буров С.В., Самофалова К.С., відповідача ОСОБА_2 , третьої особи Плуталова В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 , надалі - позивач) до Міської призовної комісії м. Кропивницького (25006, вул. Віктора Чміленка, 47, м. Кропивницький, надалі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Кропивницький міський військовий комісаріат (25006, вул. Віктора Чміленка, 47, м. Кропивницький, , надалі третя особа) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

20.11.2018р. позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, та з урахуванням заяви про зміну предмету позову (а.с.70-72) просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення міської призовної комісії м. Кропивницький оформлене протоколом №9 від 11.10.2018р. в частині визнання позивача, 1995 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 придатним до військової служби та призвання його на строкову військову службу, попереднє призначення в спеціальні частини Національної гвардії України з охорони особливо важливих державних об`єктів та спецвантажів, зарахування до команди 210;

- зобов`язати міську призовну комісію м. Кропивницький прийняти рішення про надання позивачеві, 1995 р.н., який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 відстрочки від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених абзацом 4 частини 13 статті 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

22.11.2018р. ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 12.12.2018р., а також залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Кропивницький міський військовий комісаріат.

12.12.2018р. розгляд справи було відкладено до 16.01.2019р. для виклику в судове засідання представників відповідача та третьої особи (а.с.100,101).

16.01.2019р. в судовому засіданні було оголошено перерву до 22.01.2019р. (а.с.126,127).

22.01.2019р. в судовому засіданні продовжено перерву до 04.02.2019р. (а.с.131).

04.02.2019р. в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення, складення повного тексту рішення відкладено до 09.02.2019р. (а.с.141).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує, що 11.10.2018р. відповідачем, за результатами розгляду заяви позивача про надання відстрочки від призову на строкову військову службу, на підставі абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», прийнято рішення наступного змісту «визнати придатним до військової служби, Згідно ст. 15 п. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» призвати на строкову військову службу, попередньо призначити в спеціальні частини Національної гвардії України з охорони особливо важливих державних об`єктів та спецвантажів, зарахування до команди 210».

Вважаючи вказане рішення протиправним позивач зазначив, що він з 01.10.2017р. призначений на посаду священнослужителя служителя (диякона) релігійної організації «Кіровоградська місцева релігійна громада Свідків Єгови», статут якої зареєстровано у новій редакції розпорядженням голови Кіровоградської обласної державної адміністрації від 28.11.2016р. №511-р.

Позивач вказує, що відмова у наданні відстрочки від призову на строкову військову службу мотивована тим, що у нього відсутні докази закінчення вищого або середнього духовного навчального закладу, як це передбачено абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Не погоджуючи з вказаними доводами відповідача позивач зазначив, що відповідно до Конституції України (ст. 35) кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Відповідно до Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (ч.ч.3,5 ст. 5) держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Усі релігії, віросповідання та релігійні організації є рівними перед законом. Встановлення будь-яких переваг або обмежень однієї релігії, віросповідання чи релігійної організації щодо інших не допускається.

Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» не встановлено обов`язкового порядку, якого особа має притримуватись для набуття статусу священнослужителя, як і не встановлено обов`язку щодо обов`язкового навчання особи у вищому чи середньому навчальному закладі для здобуття вказаного духовного сану.

Крім того, позивач вказує на практику Європейського суду з прав людини у рішеннях відносно Свідків Єгови, яким було відмовлено у звільненні від військової служби через відсутність офіційного визнання релігійних громад («Льоффельманн проти Австрії, заява №42967/98 від 12.03.2009р., «Гютл проти Австрії», заява №49686/99 від 12.03.2009р., «Ланг проти Австрії», заява №28648/03 від 19.03.2009р.), якими встановлено, що звільнення від військової служби виключно для членів офіційно визнаних релігійних громад, носить дискримінаційний характер, і заявники зазнали дискримінації за ознакою своєї релігії внаслідок застосування даних положень Закону, а отже, мало місце порушення ст. 14 Конвенції, взятої у поєднанні зі ст. 9 Конвенції.

За таких умов, положення абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якого обов`язковою умовою для отримання відстрочки від призову на строкову військову службу не час виконання обов`язків священнослужителя є надання диплому (документів) про закінчення вищого або середнього духовного навчального закладу, суперечить вимогам статей 8, 24, 35 Конституції України, а отже не підлягає застосуванню судом відповідно до частин 1, 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

10.12.2018р. відповідачем подано відзив на позов вимоги якого не визнаються з тих підстав, що відмовляючи позивачеві у наданні відстрочки, відповідач діяв на підставі норм Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким не передбачено надання відстрочки від призову іншим священнослужителям ніж тим, які закінчили вищі або середні духовні навчальні заклади (а.с.92-95).

06.12.2018р. третьою особою надано відзив на позов вимоги якого не визнаються з підстав аналогічних викладеним відповідачем у справі (а.с.75-78).

Дослідивши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, адміністративний суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Преамбулою Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-XII (надалі Закон №2232- XII) встановлено, що цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст. 3 Закону №2232- XII правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

На строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров`я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі - громадяни призовного віку) (ч. 1 ст. 15 Закону №2232- XII).

Призов громадян України на строкову військову службу включає проходження ними призовної комісії та відправлення їх до військових частин (ч. 3 ст. 15 Закону №2232- XII).

Порядок організації підготовки та проведення призову громадян України на строкову військову службу визначається цим Законом та нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України (ч. 5 ст. 15 Закону №2232- XII).

Для проведення призову громадян України на строкову військову службу в районах (містах) утворюються призовні комісії (ч.1 ст. 16 Закону №2232- XII).

На районні (міські) призовні комісії покладається, в т.ч., надання призовникам відстрочки від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених статтею 17 цього Закону (ч. 3 ст. 16 Закону №2232- XII).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2002р. №352 затверджено Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом (надалі Положення №352).

Відповідно до п. 64 Положення №352 оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці відбувається за наказами районних військових комісарів (додаток 14) і повістками (додаток 15), врученими призовникам через житлово-експлуатаційні організації, домовласників, відповідні виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, де немає військових комісаріатів, керівників підприємств, установ, організацій, навчальних закладів незалежно від підпорядкування і форми власності.

Згідно п. 77 Положення №352 відповідно до результатів медичного огляду призовника, його моральних і професійних якостей, рівня освіти, а також матеріального і соціального стану призовника та членів його сім`ї районна призовна комісія виносить і оголошує одне з рішень, яке заноситься до облікової картки призовника та до книги протоколів засідань призовної комісії, про, в т.ч., надання відстрочки або звільнення від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених статтями 17 і 18 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до п. 82 Положення №352 відповідно до Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відстрочка від призову на строкову військову службу надається громадянам за рішенням призовної комісії: за сімейними обставинами, за станом здоров`я, для здобуття освіти та продовження професійної діяльності.

Право на одержання призовниками відстрочки від призову повинно бути підтверджено відповідними документами, які подаються призовниками до військового комісаріату.

Згідно абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону №2232-XII відстрочка від призову на строкову військову службу для продовження професійної діяльності надається громадянам призовного віку священнослужителям, які закінчили вищі або середні духовні навчальні заклади і займають посаду в релігійних організаціях, що діють за статутом (положенням), зареєстрованим у встановленому порядку, - на час виконання обов`язків священнослужителя.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до облікової картки призовника, позивача по справі, останній пройшов медичний огляд та за станом здоров`я визнаний придатним до військової служби (а.с.84,85).

Згідно витягу з книги протоколів засідань міської призовної комісії м. Кропивницький Кіровоградської області, позивача визнано придатним до військової служби. Згідно п. 1 ст. 15 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", вирішено призвати на строкову військову службу, попереднє призначення в спеціальні частини Національної гвардії України з охорони особливо важливих державних об`єктів та спецвантажів, зарахування до команди 210 (а.с.23, 80-83).

01.10.2018р. позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на строкову військову службу, яка, з посиланням на ч.1, 13 ст. 17 Закону №2232- XII, мотивована тим, що позивач має право на відстрочку оскільки є охрещеним служителем Релігійної організації Свідків Єгови в Україні, з 01.10.2017р. займає посаду та має духовний сан священнослужителя служителя (диякон) збору (а.с.14).

На підтвердження вказаних обставин позивачем надано довідку Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» від 17.09.2018р. №1731 та витяг з статуту Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» (а.с.15,16).

Листом від 11.01.2018р. №3201/бс позивача, з посиланням на норми абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону №2232- XII, було поінформовано про відмову у наданні відстрочки у зв`язку з тим, що надання відстрочки від призову можливе лише для священнослужителів які закінчили вищі або середні духовні навчальні заклади, займають посаду в релігійних організаціях, що діють за статутом (положенням), зареєстрованим у встановленому порядку на час виконання обов`язків священнослужителя (а.с.19,20).

Вважаючи вказану відмову протиправною, оскільки це суперечить положенням статей 24, 35 Конституції України та свідчить про дискримінаційний характер норми абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону №2232- XII по відношенню до священнослужителів інших релігійних організацій, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Щодо правомірності дій відповідача у відмові в наданні відстрочки позивачеві від призову на строкову військову службу суд зазначає наступне.

На районні (міські) призовні комісії покладається, в т.ч., надання призовникам відстрочки від призову на строкову військову службу на підставах, передбачених статтею 17 цього Закону (ч. 3 ст. 16 Закону №2232- XII).

В даному випадку позивач, заявляючи про право на відстрочку посилається на ч. 13 ст. 17 Закону №2232- XII.

Вищевказана норма Закону містить вичерпний перелік підстав та осіб, за наявності яких та яким може бути надана відстрочка від призову на строкову військову службу для продовження професійної діяльності, зокрема священнослужителям, які закінчили вищі або середні духовні навчальні заклади і займають посаду в релігійних організаціях, що діють за статутом (положенням), зареєстрованим у встановленому порядку, - на час виконання обов`язків священнослужителя.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 16 Закону №2232- XII, частина 13 ст. 17 цього Закону не надає права призовним комісіям діяти на власний розсуд та розширено тлумачити положення Закону щодо можливості надання відстрочки від призову на строкову військову службу.

Таким чином, відповідач відмовляючи позивачеві у наданні відстрочки діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений Законом №2232-XII, а тому доводи позивача щодо протиправності дій відповідача є безпідставними.

Щодо дискримінаційного, на думку позивача, характеру норми абз. 4 ч. 13 ст. 17 Закону №2232- XII по відношенню до священнослужителів інших релігійних організацій, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно ч. 5 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба в Україні організовується з дотриманням конституційної вимоги про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Згідно ст. 35 Конституції України ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Закон №2232-XII здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Зокрема, вищевказаним Законом (ст. 17) передбачено можливість надання відстрочки від призову на строкову військову службу:

- за сімейними обставинами;

- станом здоров`я;

- для здобуття освіти;

- продовження професійної діяльності.

Визначаючи абзацом 4 частиною 13 статті 17 вказаного Закону право на отримання відстрочки від призову на строкову військову службу для продовження професійної діяльності законодавець передбачив наявність сукупності ознак:

- особа є священнослужителем;

- особа закінчила вищий або середній навчальний духовний заклад;

- особа здійснює професійну діяльність займаючи посаду в релігійних організаціях, що діють за статутом (положенням), зареєстрованим у встановленому порядку.

Отже, однією з визначальних ознак для надання відстрочки відповідно до вказаного положення Закону №2232-XII є продовження професійної діяльності.

Тобто, посада священнослужителя в релігійній організації має бути професійною діяльністю особи.

Відповідно до Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 16 серпня 2012 року № 923, Додаток А Розділу 2 ПРОФЕСІОНАЛИ, містить назву професій 2460 Священнослужитель (пастор, пресвітер, військовий священик (капелан) і т. ін.)

Натомість, в ході розгляду справи судом встановлено, що професійною діяльністю позивача є робота на посаді інженера-конструктора (а.с.136).

Згідно відомостей які містяться в матеріалах справи, діяльність позивача в якості священнослужителя (диякона) в релігійній організації «Кіровоградська місцева релігійна громада Свідків Єгови» не є професійною діяльністю, а є його особистим (внутрішнім) переконанням щодо бачення на свободу віросповідання (а.с.30-34).

За відсутності таких обов`язкових складових, як наявність освіти у вищих або середніх навчальних духовних закладах та зайняття професійною діяльністю за набутою освітою, суд не вбачає підстав для визнання права позивача про надання відстрочки від призову на строкову військову службу, з підстав визначених абзацом 4 частиною 13 статті 17 Закону №2232-XII.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відстрочка від призову від призову на строкову військову службу (ст. 17 Закону №2232-XII) за своїм смисловим призначенням передбачає відкладення чи перенесення (відтермінування) на новий строк призов на військову службу.

Зважаючи на те, що згідно положень статуту релігійної організації «Кіровоградська місцева релігійна громада Свідків Єгови» повноваження священнослужителя (диякона) не передбачають терміну їх виконання, то поняття відстрочка, в даному випадку повністю нівелюється, а фактично йде мова про звільнення від військової служби, що суперечить положенням ст. 18 Закону №2232-XII, якою не передбачено звільнення від військової служби за релігійними переконаннями.

Отже, надання відстрочки, у спосіб, який вимагається позивачем, буде носити дискримінаційний характер відносно священнослужителів, які виконують свої повноваження на професійній основі.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» від 12 грудня 1991 року № 1975-XII, визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина (надалі Закон № 1975-XII).

Альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством (ст. 1 Закону № 1975-XII).

Право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю (ст. 2 Закону № 1975-XII).

Громадянин України, який проходить альтернативну службу, користується всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, за винятками, визначеними цим та іншими законами України, відповідно до Конституції України, і виконує всі обов`язки громадянина України.

За громадянином, який проходить альтернативну службу, зберігаються право на житлову площу, яку він займав до направлення на службу, черговість на одержання житла за місцем проживання і роботи, а також попередня робота (посада), яку він виконував (займав) до направлення на службу, а в разі її відсутності - інша рівноцінна робота (посада) на тому самому або, за згодою працівника, на іншому підприємстві, в установі, організації. Він користується переважним правом на залишення на роботі у разі скорочення чисельності або штату працівників протягом двох років з дня звільнення з альтернативної служби (ст. 3 Закону № 1975-XII).

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що чинне законодавство України на створює умов, за яких особа, яка за своїми внутрішніми (релігійними) переконаннями не допускає користування зброєю, буде безальтернативно призвана на військову службу, а навпаки, надає особі право виконати свій конституційний обов`язок у спосіб який відповідає його внутрішнім (релігійним) переконанням, а тому будь-які доводи про дискримінаційний характер положень Закону №2232-XII та їх невідповідність Конституції України, є безпідставними.

Посилання позивача на практику Європейського суд з прав людини (а.с.39-60) у справах відносно Свідків Єгови, яким було відмовлено у звільненні від військової служби, суд вважає некоректним оскільки, у справах які розглядались Європейським судом мова йшла про звільнення від військової служби, а не про надання відстрочки від призову, що за своїми правовими наслідками є різними визначеннями.

В даному випадку чинне законодавством України, зокрема ст. 18 Закону №2232-XII не містить положень щодо права особи, незалежно від релігійної освіти чи професійної діяльності за даною освітою, звільнення від конституційного обов`язку перед державою щодо проходження строкової військової служби.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139, 246, 382, 255, 292-297, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , р.н.о.к.п.п. - НОМЕР_1 ) до Міської призовної комісії м. Кропивницького (вул. В. Чміленка,47, м. Кропивницький,25006), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на стороні відповідача Кропивницький міський військовий комісаріат (вул. В. Чміленка,47, м. Кропивницький,25006, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Кіровоградський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 08.02.2019р.

Суддя Кіровоградського
окружного адміністративного суду Ю.П. Пасічник