Справа № 320/5796/18
Суддя: Балаклицький А. І.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2019 року 320/5796/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Балаклицького А.І., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення з 01.09.2018 виплати пенсії ОСОБА_1;

- зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії;

- зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області нарахувати та виплатити заборгованість ОСОБА_1 з дня припинення пенсійних виплат, а саме з 01.09.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті за місцем її проживання вона була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м. Ірпінь Київської області, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Позивач зауважила, що після переїзду до міста Ірпеня вона зареєструвала своє місце проживання у квартирі, яка належить їй на праві власності, та була знята з обліку в Єдиній інформаційній базі внутрішньо переміщених осіб з 19.04.2016. Вказала, що про дані обставини вона повідомила відповідача та з даного періоду стала отримувати пенсійні виплати на загальних підставах, а не як внутрішньо переміщена особа. Проте відповідач з вересня 2018 року припинив їй виплату пенсії з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". На думку позивача, такі дії пенсійного органу є протиправними та такими, що порушують її конституційне право на пенсійне забезпечення.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що управлінням було правомірно припинено виплату пенсії позивачу, оскільки в результаті проведення інвентаризації пенсійних справ осіб, які отримували пенсії на непідконтрольній території та переїхали на підконтрольну територію, було виявлено, що пенсійні виплати позивачу проводяться на підставі макету пенсійної справи, в якій відсутні довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмови у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тобто встановлено відсутність підстав для виплати пенсії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.01.2019 відкрито провадження у справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою суду встановлено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня отримання копії даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву та доказів, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

Крім того, вказаною ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії пенсійної справи позивача та документів, які стали підставою для призупинення позивачу виплати пенсії.

Копію ухвали суду вручено відповідачу 14.01.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №331.

Отже, останнім днем установленого судом строку для надання відповідачем відзиву та витребуваних документів є 29 січня 2019 року.

Проте, відзив на позовну заяву було надіслано відповідачем через засоби поштового зв'язку лише 01.02.2018, тобто із порушенням визначеного судом строку.

В той же час, відповідачем не виконано вимоги ухвали суду від 04.01.2019 та не надано суду витребуваних документів.

У зв'язку з чим, розгляд справи здійснено за наявними в матеріалах справи матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2, виданим Шахтарським МВ УМВС України в Донецькій області 03 грудня 1997 року.

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії НОМЕР_3, копія якого наявна в матеріалах справи.

Позивач у зв'язку зі зміною місця проживання внаслідок проведення антитерористичної операції на сході України, з травня 2015 року перебуває на обліку в Ірпінському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області, про що свідчить копія відповіді від 19.10.2018 №480/К-03 та відзив на позовну заяву.

19 квітня 2016 року позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить відповідна відмітка Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 19.04.2016 в паспорті позивача та довідка Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства "Ірпінь" від 16.09.2016 №1770.

Судом встановлено, що квартира, в якій позивач зареєструвала своє місце проживання, належить їй на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.09.2015 №44154177.

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради від 19.04.2016 №2021 позивача знято з обліку в Єдиній інформаційній базі внутрішньо переміщених осіб з 19.04.2016, а довідку внутрішньо переміщеної особи вилучено.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, 19 квітня 2016 року вона повідомила Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області про дані обставини та з цього часу отримувала пенсійні виплати на загальних підставах як громадянка України без реєстрації внутрішньо переміщеної особи.

Позивач зазначила, що з цього періоду їй щомісяця нараховувалася та виплачувалася пенсія.

Проте, згідно розпорядження управління від 21.08.2018 позивачу призупинено виплату пенсії з 01.09.2018 до з'ясування.

У зв'язку з цим, позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила останнього надати інформацію щодо причин невиплати їй пенсії.

Листом від 19.10.2018 №480/К-03 Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області повідомило позивача про те, що в результаті проведення інвентаризації пенсійних справ осіб, які отримували пенсії на непідконтрольній території та переїхали на підконтрольну територію, було виявлено, що пенсійні виплати позивачу проводяться на підставі макету пенсійної справи, в якій відсутні довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмова у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також, у даному листі відповідач зазначив, що для відновлення виплати пенсії потрібно написати заяву про поновлення виплати та надати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Однак, не погоджуючись із такими діями відповідача щодо припинення виплати пенсії, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Так, згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Передбачене Конституцією право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон України №1058) та Законі України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі - Закон України №1788), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Так, статтею 1 Закону України №1788 визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

При цьому, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Як було встановлено судом, позивач є громадянкою України і у відповідності до частини 1 статті 26 Закону України №1058 за наявності відповідного страхового стажу набула право на отримання пенсії за віком, яка була їй призначена, що підтверджується копією пенсійного посвідчення.

Статтею 49 Закону України №1058 передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ розширеному тлумаченню не підлягає та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Разом з тим, відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону, стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії.

Крім того, відповідачем не вказано й будь-якої іншої норми Закону, яка б визначала таку підставу припинення виплати пенсії як відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову в наданні статусу внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до частини 2 статті 49 зазначеного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Однак, як свідчить аналіз положень Закону України №1058, припинення виплати пенсії можливо лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених статтею 49 цього Закону.

Відповідно до пункту 2.8 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.

Як вбачається з відповіді Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 19.10.2018, позивача прийнято на облік до вказаного управління Пенсійного фонду з травня 2015 року за даними електронної пенсійної справи та макету паперової пенсійної справи, тобто в розпорядженні відповідача є документи, необхідні для поновлення виплати пенсії.

Пунктом 2.9 вказаного вище Порядку передбачено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, 19 квітня 2016 року вона повідомила Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області про реєстрацію місця проживання у місті Ірпені Київської області та відмови від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, з даного часу та по вересень 2018 року позивач отримувала пенсійні виплати на загальних підставах як громадянка України без реєстрації внутрішньо переміщеної особи.

Отже, з моменту взяття позивача на облік до Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області як отримувача пенсії за віком, що наступив після зміни позивачем місця реєстрації проживання, до спірних правовідносин не підлягало застосуванню законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, як от Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.05.2017 у справі №541/2986/16-а.

Відповідно до ст. 18 Закону України від 16.12.1993 №3721-XII "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом №1058. Пенсії за віком виплачуються в повному розмірі без врахування одержуваного заробітку.

Законом №1058 не передбачено такої підстави припинення виплати раніше призначеної пенсії, як відсутність довідки внутрішньо переміщеної особи, а з моменту реєстрації позивачем постійного місця проживання у місті Ірпені Київської області характер правовідносин між позивачем та відповідачем змінився, а відтак і їх законодавче регулювання також.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що у відповідача були відсутні законні підстави для припинення виплат призначеної позивачу пенсії та покладення на неї обов'язку щодо надання довідки про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову від довідки. Отже, своїми діями відповідач фактично змінює умови реалізації права на отримання пенсії та тим самим виходить за межі своїх повноважень з порушенням норм діючого законодавства України.

Тому, припиняючи (призупиняючи) виплату пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення з 01.09.2018 виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом №1058, а з точки зору положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Аналогічний правовий підхід застосовано в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 по справі № 185/9755/16-а, висновки якого, відповідно до частини п'ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягають врахуванню судами.

За таких обставин, враховуючи відсутність факту прийняття відповідного рішення, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача правових підстав для невиплати позивачу пенсії, тому суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо припинення з 01.09.2018 виплати пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії, нарахувати та виплатити заборгованість з дня припинення пенсійних виплат.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх дій.

За наведених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо заяви позивача про звернення рішення до негайного виконання, суд зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини другої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Враховуючи, що предметом спору є визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання вчинити певні дії, та за рішенням суду не вирішується питання про стягнення конкретно визначеного розміру суми пенсії, а лише вирішується питання щодо зобов'язання вчинити відповідача дії по виплаті пенсії, така заява позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем під час звернення до суду було сплачено судовий збір у розмір 704,80 грн., який підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області щодо припинення з 01.09.2018 виплати пенсії ОСОБА_1.

Зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії.

Зобов'язати Ірпінське об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області нарахувати та виплатити заборгованість ОСОБА_1 з дня припинення пенсійних виплат, а саме з 01.09.2018.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Ірпінського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Балаклицький А. І.