Справа № 760/13771/17
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 лютого 2019 року № 760/13771/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовомОСОБА_1
До Третя особаСолом'янського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2
проскасування арешту майна
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Солом'янського районного суду м.Києва з позовом до Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м.Києві, третя особа: ОСОБА_2 про зобов'язання скасувати арешт та заборону на відчуження, накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.05.2014 р. на все нерухоме та рухоме майно, що належить позивачу.

На підставі ухвали судді Солом'янського районного суду м.Києва від 07.11.2017 р. справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Окружного адміністративного суду м.Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2018 року прийнято справу до провадження суддею Васильченко І.П. Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що при винесенні відповідачем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, всупереч чинному на момент винесення постанов законодавству не знято арешт з майна позивача.

Відповідач письмового відзиву на позов та матеріалів виконавчого провадження до суду не надав.

Третя особа письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надала.

Як зазначено позивачем, про порушення своїх прав, останній стало відомо під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, згідно клопотання від 19.07.2017 р.

Доказів, які б достовірно підтверджували, освіченість позивача про порушення своїх прав, ніж вказано у позовній заяві, відповідачем та третьою особою до суду не надано.

Відповідно до частин 1-3 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч. 3 ст. 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для ЄСПЛ природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем Мацко Д.А. відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.05.2014 р. ВП № 43190674 з примусового виконання виконавчого напису від 24.04.2014 р. № 5-217, виданого П'ятою київською державною нотаріальною конторою про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 1 116 000,00 грн.

Одночасно винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

20.11.2014 р. старшим державним виконавцем Мацко Д.А. відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, якою на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий напис від 24.04.2014 р. № 5-217 повернуто ОСОБА_2

З огляду на не зазначення у вказаній постанові від 20.11.2014 р. відомостей про зняття арешту, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно з ч. 1 та п. 5 ч. 3 ст. 11 зазначеного Закону, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частинами 1 та 2 ст. 50 зазначеного Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, з аналізу зазначених статей вбачається, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві арешт накладений на майно боржника знімається та про зняття арешту зазначається у відповідній постанові.

Судом встановлено, що постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві від 20.11.2014 р. ВП № 43190674, якою на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий напис від 24.04.2014 р. № 5-217 повернуто ОСОБА_2

В той же час, суд звертає увагу, що у вказаній постанові не вирішено питання про зняття арешту з майна боржника.

Відтак, враховуючи, що виконавче провадження, в межах якого виносились постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, завершено, згідно постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 20.11.2014 р. ВП № 43190674, суд вважає, що для повного та об'єктивного захисту прав позивача наявні законні підстави для зняття арешту з майна.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 названого Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваного ріщень. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду не довів обґрунтованість своїх висновків і правомірності прийнятого на їх підставі рішень.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають відшкодуванню в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 242- 243, 245-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) задовольнити.

Зняти арешт та заборону на відчуження з рухомого та нерухомого майна ОСОБА_1, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 07.05.2014 р., винесеної Солом'янським районним відділом Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві по виконавчому провадженню ВП № 43190674.

Присудити на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) судові витрати в сумі 2 114,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Солом'янського районного відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (03186, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 46).

Рішення суду відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко