Справа № 199/2661/16-а (2-а/199/80/16)
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

04 лютого 2019 року

м. Київ

справа №199/2661/16-а (2-а/199/80/16)

адміністративне провадження №К/9901/11983/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Анцупової Т.О., Кравчука В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у касаційній інстанції адміністративну справу № 199/2661/16-а (2-а/199/80/16)

за позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради (далі - Управління соцзахисту) про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді Чумака С.Ю., суддів Гімона М.М., Юрко І.В. -

ВСТАНОВИВ:

05 квітня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними дії Управління соцзахисту щодо припинення з 01 січня 2016 року виплати щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30 % прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку відповідно до статті 18-3 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII) в редакції від 18 грудня 2015 року. Закону України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII);

- зобов'язати відповідача вчинити дії щодо нарахування допомоги в розмірі 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку починаючи з 01 січня 2016 року відповідно до положень статті 18-3 Закону № 2811-ХІІ в редакції від 18 грудня 2015 року без обмежень строком в майбутньому.

Позов обґрунтовано тим, що соціальний захист одиноких матерів - це обов'язок держави гарантований Конституцією України. Прикінцеві положення Закону № не містять положень щодо позбавлення права на отримання соціальної допомоги одиноким матеріям в тому розмірі, який був передбачений Законом № 2811-XII, які на момент набрання чинності Законом України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VIII) вже набули право на отримання такої допомоги і реально її отримували. А нові умови виплати щомісячної допомоги одиноким матерям, встановлені з набранням чинності Закону № 911-VIII, можуть застосовуватись до одиноких матерів, які отримали право на соціальну допомогу після 24 грудня 2015 року, тобто після набрання чинності Законом № 911-VIII.

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська постановою від 02 червня 2016 року задовольнив позовні вимоги:

- визнав протиправними дії Управління соцзахисту щодо припинення з 01 січня 2016 року виплати ОСОБА_2 щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до положень статті 18-3 Закону № 2811-ХІІ в редакції від 18 грудня 2015 року ?;

- зобов'язав Управління соцзахисту вчинити дії щодо нараховування та виплати ОСОБА_2, як особі, яка має статус одинокої матері, щомісячної соціальної допомоги в розмірі 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 01 січня 2016 року відповідно до положень статті 18-3 Закону №2811-ХІІ в редакції від 18 грудня 2015 року.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що застосування пункту 15 Закону №911-VІІІ, яким було виключено слова «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку» до тих одиноких матерів, які на момент набрання чинності вказаним законом, вже отримували соціальну допомогу на дитину в гарантованому державою розмірі, призвело до обмеження права на отримання соціальної допомоги, що є порушенням незворотності дії законів в часі звуженням змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 вересня 2016 року скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив нове - про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що оскільки після набрання чинності змін у положеннях статті 18-3 Закону № 2811-ХІІ внесених Законом №911-VІІІ (01 січня 2016 року) позивачем не надано відповідачу дані про сукупний дохід сім'ї, а положення про мінімальний розмір вказаної допомоги втратили чинність, то відповідачем правомірно з вказаної дати припинено виплату допомоги на дітей одиноким матерям.

27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року, а постанову Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року - залишити в силі.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 мотивувала, зокрема, тим, що 01 січня 2016 року відповідач протиправно припинив нараховувати та виплачувати їй соціальну допомогу на дитину, як одинокій матері, і лише листом від 28 січня 2016 року запропонував звернутися до Управління соцзахисту із заявою та декларацією про доходи та майновий стан. При цьому, скаржник вказує на те, що положення статті 18-3 Закону № 2811-ХІІ в новій редакції не можуть застосовуватись до тих правовідносин, які виникли до цієї дати.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 03 листопада 2016 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та витребував матеріали справи.

23 грудня 2016 року від Управління соцзахисту до суду касаційної інстанції надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу, в яких відповідач просить, залишити останню без задоволення, а оскаржуване позивачем судове рішення - без змін.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Пунктом 4 частини першої розділу VII Перехідних положень КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (частини третя статті 3 КАС України).

Верховний Суд, переглянувши у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке .

Суди встановили, що згідно заяви від 23 серпня 2005 року № 243 з 01 серпня 2005 року позивач перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення як одержувач державної соціальної допомоги одиноким матерям (у розмірі 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку) на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначена соціальна допомога була призначена позивачу відповідно до Закону №2811-ХІІ.

З 01 січня 2016 року відповідач припинив нараховувати ОСОБА_2 та виплачувати соціальну допомогу на дитину, як одинокій матері та згідно листа від 28 січня 2016 року № 476 їй запропоновано звернутися до відповідача та заповнити заяву і декларацію про доходи та майновий стан. Проте вказані документи позивачем не надано, у зв'язку з чим допомога з вказаної дати позивачу не нараховується та не виплачується.

Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом № 2811-ХІІ та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року N 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно до преамбули Закону № 2811-ХІІ, він, відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Статтею 18-3 Закону № 2811-ХІІ в редакції, яка діяла станом на 31 грудня 2015 року, передбачалось, що, допомога на дітей одиноким матерям надається у розмірі, що дорівнює різниці між 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Пунктом 15 Закону № 911-VІІІ внесено зміни у частину першу статті 18-3 Закону 2811-ХІІ, відповідно до яких, цифри « 50» замінено цифрами « 100», а слова «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку"» виключено.

Вказані зміни набрали чинності з 01 січня 2016 року, та відповідно до яких, допомога на дітей одиноким матерям надається у розмірі, що дорівнює різниці між 100 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців (стаття 18-3 Закону № 2811-ХІІ).

Абзацом 2 пункту 34 Порядку № 1751 визначено, що середньомісячний сукупний дохід сім'ї визначається згідно з Методикою обчислення сукупного доходу сім'ї для всіх видів соціальної допомоги на підставі довідки про доходи і декларації про доходи та майновий стан осіб, що звернулися за призначенням усіх видів соціальної допомоги.

Розмір допомоги перераховується з дня досягнення дитиною відповідного віку без звернення одержувача допомоги до органу соціального захисту населення.

Розмір допомоги, яка надається з урахуванням доходів сім'ї, може бути перерахований з місяця подання отримувачем допомоги заяви до закінчення строку її призначення.

Відповідно до пункту 36 Порядку № 1751 допомога на дітей одиноким матерям призначається з місяця, в якому було подано заяву з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця по місяць досягнення дитиною 18-річного віку (якщо діти навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах I-IV рівня акредитації, - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років) включно.

Тобто, виплату допомоги на дітей одиноким матерям, за загальним правилом, держава гарантувала до досягнення дитиною 18-річного віку.

Отже, аналіз наведених норм права свідчить про те, що визначення розміру допомоги одиноким матерям, законодавець пов'язує, зокрема, із середньомісячним сукупним доходом сім'ї, який підтверджується декларацією про доходи та майновий стан особи, яка звернулась за призначенням такої дороги. При цьому, непідтвердження середньомісячного сукупного доходу сім'ї вливає на розмір допомоги, а не право на неї.

Статтею 18-4 Закону № 2811-XII визначено умови, за яких виплата допомоги на дітей одиноким матерям припиняється або призупиняється.

Так, виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) припиняється у разі:

позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

позбавлення отримувача допомоги волі за вироком суду;

скасування рішення про усиновлення дитини або визнання його недійсним;

реєстрації дитиною шлюбу до досягнення нею 18-річного віку;

надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності у випадках, передбачених законом;

смерті дитини;

смерті отримувача допомоги (частина перша статті 18-4 Закону № 2811-XII).

Виплата допомоги на дітей одиноким матерям (батькам) призупиняється у разі:

тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання;

відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

тимчасового працевлаштування дитини (частина друга статті 18-4 Закону № 2811-XII).

Зміст згадної статті Закону № 2811-XII вказує на вичерпність переліку підстав для припинення або призупинення виплата допомоги на дітей одиноким матерям.

При цьому, припинення або призупинення виплати допомоги здійснюється на підставі відомостей про обставини, зазначені у частинах першій та другій цієї статті, з місяця, що настає за місяцем, в якому було виявлено зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

Судами не встановлено обставин, з яким законодавець пов'язує підстави для припинення або призупинення виплати допомоги, так само, як і не встановлено ухвалення про це рішення органом, який призначив допомогу.

За таких обставин, на думку колегії суддів, не можна вважати дії відповідача такими, що вчинені у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому колегія суддів зазначає, що у Рішенні від 07 листопада 2018 року № 9-р/2018 (справа № 1-3/2018(2717/14) Конституційний Суд України (далі - КСУ) зазначив, що з метою виконання конституційного обов'язку щодо утвердження соціальних прав держава має не лише створити систему соціального захисту, а й забезпечити її належне функціонування. Ця система повинна гарантувати охорону, зокрема, сім'ї, дитинства, материнства і батьківства. Водночас, на переконання Суду, у разі виникнення об'єктивної потреби дії держави щодо перерозподілу або зменшення соціальних видатків мають бути тимчасовими і повинні мати часові межі, потрібні для стабілізації та покращення фінансово-економічної ситуації.

На думку КСУ, Верховна Рада України при формуванні соціальної політики відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України у законах самостійно визначає, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства і батьківства та може збільшувати, зменшувати або перерозподіляти соціальні виплати й допомогу з урахуванням принципів пропорційності та соціальної справедливості.

Однак КСУ вважає, що зміни законодавства в соціальній сфері, складна фінансово-економічна ситуація, потреба в забезпеченні збалансованості Державного бюджету України не повинні призводити до порушення гідності людини, яка належить до фундаментальних цінностей, захищених Конституцією України, та становить основу системи конституційного захисту прав і свобод людини і громадянина.

Верховна Рада України може встановлювати, модернізувати або поновлювати види державної допомоги сім'ям з дітьми, змінювати розмір цієї допомоги, механізми її нарахування та надання, оскільки вони не закріплені в Конституції України, а визначаються у законах відповідно до соціальної політики держави. Проте такі законодавчі зміни не можуть бути спрямовані на ухилення держави від її обов'язків, визначених, зокрема, у статтях 3, 24, 51 Основного Закону України.

Таким чином, на думку колегії суддів та з урахуванням зазначених висновків КСУ, оскільки допомога на дітей одиноким матерям не передбачені в Конституції України, то на неї не поширюються й визначені її статтею 22 гарантії щодо заборони скасування чи звуження змісту та обсягу прав, визначених, зокрема, у статтях 46, 48 Основного Закону України, тому висновок суду першої інстанції про те, що застосування пункту 15 Закону № 911-VІІІ, яким було виключено слова «але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку» до тих одиноких матерів, які на момент набрання чинності вказаним законом, вже отримували соціальну допомогу на дитину в гарантованому державою розмірі, призвело до обмеження права на отримання соціальної допомоги, не ґрунтується на правильному правозастосуванні.

Разом з цим, як зазначено вище, дії відповідача щодо припинення з 01 січня 2016 року виплати позивачці допомоги відповідно до статті 18-3 Закону № 2811-ХІІ, є протиправними.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

При цьому, колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Верховного Суду вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на мотиви, викладені у цій постанові.

Відповідно до частини першої та третьої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки у справі, яка розглядається суди неправильно застосували норми матеріального права, їх рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2016 року та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги:

Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради щодо припинення з 01 січня 2016 року виплати ОСОБА_2 щомісячної соціальної допомоги на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до положень статті 18-3 Закону України від 21 листопада 1992 року № 2811-ХІІ «Про державну соціальну допомогу сім'ям з дітьми» з 01 січня 2016 року.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Амур - Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради вчинити дії щодо нараховування та виплати ОСОБА_2, як особі, яка має статус одинокої матері, щомісячної соціальної допомоги в розмірі, передбаченому статтею 18-3 Закону України від 21 листопада 1992 року №2811-ХІІ «Про державну соціальну допомогу сім'ям з дітьми» починаючи з 01 січня 2016 року (з моменту припинення виплати).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

Т.О. Анцупова

В.М. Кравчук ,

Судді Верховного Суду