Справа № 360/4286/18
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4286/18

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі відповідач 1) Управління Пенсійного Фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі відповідач 2) в якому позивач просить суд:

- зобовязати Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області скасувати рішення № 50 від 18.01.2018 та поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту реєстрації довідки тимчасово переміщеної особи від 30.05.2017 за № НОМЕР_1.

- визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо припинення виплати пенсії за віком з лютого 2018 року ОСОБА_1;

- зобов'язати Управління Пенсійного фонду України Станично-Луганського району Луганської області виплатити заборгованість пенсії за віком з лютого 2018 року по день прийняття рішення про поновлення виплат ОСОБА_1.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1, тимчасово переміщена особа з травня 2017 року, що підтверджується довідкою ВПО. 30.01.2018 позивачем отримано лист, в якому з посиланням на лист СБУ від 15.01.2018, позивача повідомлено, що довідка № НОМЕР_1 скасована рішенням № 50 від 18.01.2018 через надання недостовірних відомостей. Які саме відомості є недостовірними, не пояснюється. Ніякої законної підстави для скасування довідки у відповідача № 1 не було. Таким чином можуть бути скасовані довідки всім тимчасово переміщеним особам, які звернулися до відповідача № 1. З ціллю досудового урегулювання 07.02.2018 позивач звернулася до Станично- Луганської районної державної адміністрації з вимогою скасувати незаконне рішення № 50 від 18.01.2018. У відповіді, яка отримана 30.03.2018, позивачу відмовлено у скасуванні рішення. Через скасування довідки ВПО відповідач № 2 припинив виплату пенсії з лютого 2018 року, що підтверджується довідкою про доходи з порталу ПФУ.

Позивач вважає дії відповідачів незаконними, а тому звернувся до суду.

Відповідач 1 позов не визнав надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог (арк. спр.28-28) в якому зазначено, що відповідач позовних вимог не визнає з таких підстав.

Відповідно до п.7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою КМУ від 01.10.2014 №509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (далі Порядок № 509) у разі наявності підстав, передбачених ст.12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Службою безпеки України у Луганській області у ході виконання заходів забезпечення державної безпеки, отримано інформацію щодо порушення вимог п.5 ч.1 ст.12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб встановлено, що внутрішньо переміщені особи 14 дорослих та 8 дітей, в тому числі ОСОБА_1 подали завідомо недостовірні відомості щодо місця фактичного проживання та за наявними даними постійно проживає за межами Станично-Луганскього району та на окупованій території Луганської області. СБУ рекомендувало розглянути питання щодо призупинення дії довідки про взяття на облік ВПО та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених особі є подання завідомо недостовірних відомостей.

16 січня 2018 року державними соціальними інспекторами Управління була проведена перевірка за адресою: с. Валуйське, вул. Кошевого, 73, власницею житла є ОСОБА_2, за даною адресою зареєстровано внутрішньо переміщені особи 14 дорослих та 8 дітей. Встановлено, що усі особи були відсутні за фактичним місцем проживання, про що зроблений в акт обстеження матеріально-побутових умов сімї відповідно до кожного внутрішньо переміщеної особи. ОСОБА_2 надала свою адресу з метою отримання ними довідок внутрішньо переміщених осіб та соціальних виплат. Також відповідач зазначив, що згідно листа Комунального підприємства Станично-Луганське бюро технічної інвентаризації від 15.01.2018 №6 загальна площа будинку, розташованого за адресою: с. Валуйське, вул. Кошевого, 73, складає 59,2 м.кв. (2,55 м.кв. на 1 особу), житлова 38,9 м.кв. (1,77 м.кв. на 1 особу), що не відповідає санітарно-технічним нормам.

Відповідач 2 позов також не визнав надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог (арк. спр.98-99) в якому зазначено, що відповідач позовних вимог не визнає з таких підстав.

Позивач перебуває на обліку в УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області з 03.10.2017 позивача взято на облік та поновлено виплату пенсії. У звязку зі скасуванням довідки про реєстрацію внутрішньо переміщеної особи, позивачу припинено виплату пенсії з 01.02.2018.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України.

За правилами, визначеними постановами Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження на обліку місця перебування, що підтверджено відповідною довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ АТ Ощадбанк.

Відповідно до підпунктів 4, 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат, внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365, соціальні виплати припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб та у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Скасування довідки позивача позбавляє відповідача можливості та законних підстав для поновлення виплати пенсії позивачу, оскільки чинним законодавством передбачено, що соціальні виплати здійснюються протягом усього строку дії довідки ВПО.

Позивач не зверталася до відповідача з заявою про поновлення виплати їй пенсії.

Судом у справі здійснено наступні процесуальні дії:

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 26.12.2018 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою суду від 09 січня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, відстрочено сплату судового збору, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-3).

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 КАС України, суд встановив таке.

ОСОБА_1 є громадянкою України, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: кв. ЛевченкоАДРЕСА_1, м. Луганськ, 91000) є пенсіонером та отримує пенсію за віком, що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України (арк. спр. 6), картки платника податків (арк. спр. 8 зв.), пенсійного посвідчення (арк. спр. 7).

Позивача взято на облік як внутрішньо переміщену особу, про що видано довідку від 30.05.2017 № НОМЕР_1, в якій зазначено, що позивач фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк.спр.5).

16.01.2018 соціальним інспектором складено акт від 16.01.2018 № 374 обстеження матеріально-побутових умов сім'ї, до якого внесено відомості, що на час обстеження факт проживання/перебування ОСОБА_1 за адресою: с. Валуйське, вул. О.Кошевого, 73 не встановлено. Господарі двері не відчинили. Залишили повідомлення про необхідність прибуття до УСЗН Станично-Луганської РДА протягом трьох робочих днів для проходження фізичної ідентифікації (арк.спр. 33).

Рішенням начальника УСЗН Станично-Луганської РДА від 18.01.2018 № 50 скасовано дію довідки ОСОБА_1 від 30.05.2017 № НОМЕР_1 на підставі листа СБУ від 15.01.2018 № 78/3/30/61 та акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 16.01.2018 (арк.спр.31-33).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до голови Станично-Луганської районної державної адміністрації та начальника УСЗН зі скаргою від 05.02.2018, якою вимагає припинити виклики до УСЗН для надання пояснень з урахуванням положень постанови КМУ від 13.09.2017 № 689 (арк.спр.8).

На звернення позивача УСЗН Станично-Луганської районного державної адміністрації надало відповідь № 650 від 14.03.2018 (арк.спр.10). У відповіді, посилаючись на постанову КМУ від 08.06.2016 № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зазначив, що ухваленою постановою передбачено здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам шляхом відвідування не рідше один раз на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сімї. Вищевказаною постановою передбачено, що МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Національної поліції, Держфінінспекції, Держаудитслужби та Пенсійного фонду України за рішенням районних, районних у містах (у разі утворення) рад також можуть проводити додаткові перевірки фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи із складанням акта обстеження матеріально-побутових умов сімї. Також у відповіді зазначено, що на підставі листа Служби безпеки України від 15.01.2018 № 78/3/30/61 надані відомості, що фактичне місце проживання/перебування, є недостовірними, у звязку з чим прийнято рішення про скасування довідки про взяття на облік від 18.01.2018 № 47.

Щодо позовних вимог про скасування рішення № 50 від 18.01.2018 та поновлення в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту реєстрації довідки тимчасово переміщеної особи від 30.05.2017 за № НОМЕР_1 суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (далі - ОСОБА_3 № 1706-VII) закріплені гарантії для внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до статті 1 Закону 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі статтею 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 14 Закону № 1706-VII передбачено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

ОСОБА_3 є чинним, вказані положення Закону № 1706-VII неконституційними не визнавались.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: 1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Таким чином, зазначеною нормою визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких скасовується дія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, зокрема, подання завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 (далі - Порядок № 509).

Пунктом 2 Порядку № 509 визначено, що для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи).

Згідно з пунктом 3 Порядку № 509 заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника, зокрема, відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання.

Як фактичне місце проживання/перебування не можуть зазначатися адреси (місцезнаходження) органів державної влади, місцевого самоврядування, юридичних осіб публічного права, їх підрозділів, будь-яких інших приміщень, за якими внутрішньо переміщені особи фактично не проживають.

Пунктом 7-1 Порядку № 509 визначено, що у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону, МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

Однак, нормами чинного законодавства України не встановлено чіткого поняття завідомо недостовірні відомості і не окреслює фактичних ознак, які вказують на недостовірність відомостей. Встановлюються тільки ознаки недостовірності, які можуть бути спростовані (ст.277 ЦК України).

Крім того, поняття завідомо недостовірні відомості вказують на обовязковий умисел особи, яка подає відомості, які не відповідають дійсності. При цьому умисел такої особи не є юридичною презумпцією, а тому завідомо недостовірність відомість повинна бути перевірена судом на предмет її достовірності та недостовірність.

З огляду на зазначене, лист Новоайдарського міжрайонного відділу Управління Служби безпеки України в Луганській області від 15.01.2018 № 78/3/30/61 не може бути беззаперечним доказом подання ОСОБА_4 завідомо недостовірних відомостей щодо місця фактичного проживання.

За правилами, визначеними пунктом 4 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 (далі - Порядок № 365), додаткова перевірка проводиться у разі, зокрема, наявності інформації про повернення внутрішньо переміщеної особи на тимчасово окуповану територію України, до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, чи її виїзду за кордон, або отримання такої інформації від МВС, СБУ, Держприкордонслужби, Національної поліції, ДМС, інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, громадських обєднань, волонтерських, благодійних організацій, інших юридичних і фізичних осіб, що надають допомогу внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до п.6 Порядку № 365, за відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи робить відповідний запис в акті обстеження матеріально-побутових умов сімї і залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів зявитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

За приписами п.7 Порядку № 365, у разі коли внутрішньо переміщена особа протягом трьох робочих днів не зявилася до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, такий підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів зявитися для проходження фізичної ідентифікації.

Водночас структурний підрозділ з питань соціального захисту населення робить запит до Держприкордонслужби щодо виїзду внутрішньо переміщеної особи за кордон, на тимчасово окуповану територію України або до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

З аналізу зазначених норм вбачається, що у разі відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення або робочої групи залишає внутрішньо переміщеній особі повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів зявитися до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації. Та у разі не прибуття внутрішньо переміщеної особи протягом трьох робочих днів підрозділ надсилає їй рекомендованим листом повторне повідомлення про необхідність протягом трьох робочих днів зявитися для проходження фізичної ідентифікації. Тобто, встановлений обовязковий порядок інформування внутрішньо переміщеної особи для проходження фізичної ідентифікації та строки прибуття внутрішньо переміщеної особи до відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення для проходження фізичної ідентифікації.

Доводи відповідача, що згідно листа Комунального підприємства Станично-Луганське бюро технічної інвентаризації від 15.01.2018 №6 загальна площа будинку, розташованого за адресою: с. Валуйське, вул. Кошевого, 73, складає 59,2 м.кв. (2,55 м.кв. на 1 особу), житлова 38,9 м.кв. (1,77 м.кв. на 1 особу), що не відповідає санітарно-технічним нормам, не заслуговують увагу, оскільки законодавством не встановлено таку підставу для скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, як невідповідність житлової площі санітарно-технічним нормам. Не відповідність таких норм є підставою для вирішення місцевими районними державними адміністраціями в межах повноважень питання про надання у тимчасове користування внутрішньо переміщеним особам житлового приміщення або соціального житла, придатного для проживання, за умови оплати зазначеними особами відповідно до законодавства вартості житлово-комунальних послуг, відповідно (п.6 ч.8 ст.11 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб).

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Враховуючи, що відповідачем не надано належних доказів, які підтверджують подання позивачем завідомо недостовірні відомості щодо фактичного місця проживання/перебування, суд дійшов висновку, що рішення Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної судової адміністрації від 18.01.2018 № 50 є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки, відповідач прийняв рішення про скасування довідки ВПО ОСОБА_1 18.01.2018 та відповідно до зазначеного пункту Порядку № 509 невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки, суд дійшов висновку про необхідність зобовязати відповідача поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеною особою, тобто з 30 травня 2017 року.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо припинення виплати пенсії за віком з лютого 2018 року ОСОБА_1 та зобов'язання Управління Пенсійного фонду України Станично-Луганського району Луганської області виплатити заборгованість пенсії за віком з лютого 2018 року по день прийняття рішення про поновлення виплат ОСОБА_1.

Згідно з матеріалами пенсійної справи позивача, копію якої надано відповідачем до матеріалів справи, позивач 21.06.2017 звернулася до відповідача із заявою про запит та взяття на облік пенсійної справи (арк. спр. 140).

Розпорядженням УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області позивача взято на облік з 01.05.2017 (арк.спр. 134).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.07.2017 комісія вирішила призначити соціальні виплати позивачу (арк. спр. 139).

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 25.01.2018 № 132 комісія вирішила відмовити у призначенні соціальних виплат позивачу у звязку зі скасуванням довідки ВПО (арк. спр. 153).

Окреме рішення про припинення виплати пенсії позивачу УПФУ в Станично-Луганському районі Луганської області не приймалося.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов'язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки на умовах, передбачених законом, а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення законів. Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Згідно з статтею 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб (далі - ОСОБА_3 № 1706-VII), який набрав чинності з 22 листопада 2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею 2 Закону № 1706-VII визначено, що Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Частиною першою статті 4 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (далі ОСОБА_3 № 1058-IV) визначено, що законодавство про пенсійне забезпечення в Україні, яке базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього Закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV регламентовано, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1058-IV цей ОСОБА_3 регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 1058-IV виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням, порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Згідно із частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Статтею 47 Закону № 1058-IV визначено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону № 1058-IV врегульовано питання щодо припинення та поновлення виплати пенсії.

Так, частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою цієї статі визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб, яка набрала чинності з 08 жовтня 2014 року, затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, пунктами 1 та 2 якого передбачено:

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (далі - довідка) є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Для отримання довідки повнолітня або неповнолітня внутрішньо переміщена особа звертається особисто, а малолітня дитина, недієздатна особа або особа, дієздатність якої обмежена, - через законного представника із заявою про взяття на облік, форму якої затверджує Мінсоцполітики, до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яка набрала чинності з 26 листопада 2014 року (у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

ОСОБА_3 виплати, що призначені або продовжені відповідним особам до набрання чинності цією постановою, здійснюються за фактичним місцем їх проживання (перебування) у разі видачі їм до 31 грудня 2014 року такої довідки.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яка набрала чинності 14 червня 2016 року, пунктом 1 якої затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам установлено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються […] територіальними органами Пенсійного фонду України […] за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики. Якщо в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є інформація щодо проходження особою фізичної ідентифікації в публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України, чергова перевірка у відповідному періоді не проводиться. […]

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання /перебування:

Соціальні виплати припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб; отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

З вищеописаних норм чинного законодавства слідує, що частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV визначено вичерпний перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду. Цим переліком передбачена можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

У свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 та від 08.06.2016 № 365 визначено умови призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам: знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ Державний ощадний банк.

Як вже вище вказано, припинення виплати пенсії позивачу відбулося внаслідок скасування довідки ВПО позивача.

Водночас, Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії. Не передбачено такої підстави й будь-яким іншим законом України.

Крім того, у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 688/1196/17 та від 21.06.2018 у справі № 243/8037/17 зазначено, що Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії як скасування довідки внутрішньо переміщеної особи у звязку з відсутністю цієї особи за місцем проживання, вказаним в довідці.

Таким чином припинення виплати пенсії позивачу відбулося безпідставно та не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Аргументи відповідача, що відповідач зобовязаний у свої діяльності керуватися постановами Кабінету Міністрів України, зокрема, встановленим цими постановами порядком продовження та поновлення виплат, суд вважає безпідставними та відхиляє, з огляду на таке.

Як вже вище зазначено, підстави припинення виплати пенсії визначаються виключно законами України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України, до повноважень якого належить прийняття законів.

У свою чергу, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само, як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

За загальним правилом закон це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, який приймається відповідно до особливої процедури парламентом та регулює найважливіші суспільні відносини.

У свою чергу, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, тому ними не можуть бути внесені будь-які зміни до законів.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Основного Закону України).

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права обєднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Суд бере до уваги, що за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Відповідно до статті 8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За таких обставин постанови КМУ не можуть обмежувати конституційне право та встановлювати додаткові підстави для припинення виплати пенсії ніж передбачені Законом № 1058.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що встановлення постановами Кабінету Міністрів України інших підстав для припинення виплати пенсії, відмінних від визначених частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV, не є іншим випадком припинення виплати пенсії, передбаченим законом, у розумінні пункту 5 частини першої статті 49 цього Закону.

Таким чином, припинення виплати пенсії позивачу за відсутності передбачених законами України підстав, є незаконним.

Крім того, з вищеописаних наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем рішення про припинення виплати пенсії позивачу з серпня 2017 року взагалі не приймалося, тобто припинення виплати пенсії позивачу відбулося не у спосіб, визначений частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач, починаючи з лютого 2018 року не отримує пенсію з вини відповідача.

Відповідно, суд дійшов висновку, що суми пенсії, невиплачені позивачу з вини відповідача, мають бути виплачені йому за минулий час без обмеження будь-яким строком.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з лютого 2018 року є протиправною. Відповідно, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії з лютого 2018 року.

Що стосується вимоги позивача про зобовязання відповідача виплатити позивачу заборгованість, суд вважає, що така вимога у повній мірі охоплюється зобовязанням відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01 лютого 2018 року. Відповідно, додаткового зобовязання не потребує.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць.

Що стосується зави про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, суд зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Положення статті 382 КАС України не є імперативними, тобто, передбачають право суду діяти на власний розсуд в залежності від обставин справи. Суд вважає, що за своїм змістом такі заходи контролю за виконанням судового рішення є додатковим засобом для спонукання субєкта владних повноважень до вчинення дій з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач буде ухилятися від виконання рішення суду у визначений чинним законодавством спосіб.

За таких обставин відсутня необхідність застосування положень статті 382 КАС України.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є субєктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позовні вимоги фактично підлягають задоволенню повністю, лише з коригуванням способу захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 704,80 грн стягнути до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань з кожного відповідача, а саме з відповідача-1 та відповідача-2, оскільки при зверненні до суду позивач мав сплатити по 704,80 грн за немайнову вимогу до кожного відповідача окремо.

Керуючись статтями 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 291 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області, Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення (розпорядження) управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області від 18 січня 2018 року №50 про скасування дії посвідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 30.05.2017.

Зобовязати управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної адміністрації Луганської області поновити в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб запис відносно ОСОБА_1 з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеною особою, а саме з 30 травня 2017 року.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 лютого 2018 року.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (місце знаходження: 93600, Луганська область, селище міського типу Станиця-Луганська, вулиця 1-го Травня, будинок 20, код за ) відновити нарахування та виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2, місце реєстрації: кв. ЛевченкоАДРЕСА_1, м. Луганськ, 91000) пенсії з 01 лютого 2018 року на рахунок, відкритий у публічному акціонерному товаристві Державний ощадний банк України.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області (93650, вул. Центральна, буд. 52, смт. Станиця-Луганська, Луганської області, до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (місце знаходження: 93600, Луганська область, селище міського типу Станиця-Луганська, вулиця 1-го Травня, будинок 20, код за ) до Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 коп.).

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду виконується негайно.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя ОСОБА_5