Справа № 815/1836/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/1836/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Соколенко О. М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю апелянта ОСОБА_6,

представників апелянта ОСОБА_2,

відповідача Білоконь К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження в м.Одесі, по справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 03.04.2018 року №64 про відмову ОСОБА_6 в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_6 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що прийняте ДМС рішення є протиправним, оскільки ДМС не досліджено в повному обсязі підстави та обставини справи, які дають позивачу право на отримання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що подана позивачем до відповідача заява підпадає під ознаки, викладені у ч.ч. 6-9 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вона не є очевидно необґрунтованою, не носить характеру зловживання, та позивач не видає себе за іншу особу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому вважає рішення суду законним та таким, що не підлягає скасуванню.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6, громадянин Камеруну, ІНФОРМАЦІЯ_1, 09.02.2017 року звертався до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в України, зазначивши причину - неможливість повернення до своєї країни через загрозу життю у зв'язку із зміною віри з ісламу на християнство.

21 лютого 2017 року відповідно до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_5, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області прийнято наказ №35 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Камеруну ОСОБА_6 (т.1 а.с.76-78).

Також судом встановлено, що правомірність прийняття ГУ ДМС України в Одеській області наказу від 21.02.2017 року №35, яким ОСОБА_6 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту була предметом розгляду в адміністративній справі №815/1407/17 (т.1 а.с.72-73).

Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.06.2017 року, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.08.2017 року в адміністративній справі №815/1407/17, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 (т.1 а.с.72-73).

Згідно постанови суду від 12.06.2017 року у справі №815/1407/17, ОСОБА_6 з Камеруну виїхав 26.12.2016р. авіарейсом Яунде (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Бориспіль (Україна). На території Туреччини перебував 4 години. На територію України потрапив 26.12.2016р. легально, на підставі паспортного документу, та візи. З метою отримання додаткового захисту ОСОБА_6 09.02.2017р. звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, у якій зазначив, що причиною виїзду з країни постійного проживання - Камерун є те, що у зв'язку зі зміною віросповідання з мусульманства на християнство, зі сторони родини, оточуючого населення, та представників угрупування Боко Харам на адресу ОСОБА_6 почали надходити погрози, та в грудні 2015 року на нього було скоєно напад, у зв'язку з чим позивач потрапив до медичного закладу.

У постанові від 12.06.2017 року у справі №815/1407/17 судом встановлено, що ОСОБА_6 не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки є особою стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. До того ж, судом з'ясовано, що докази переслідування ОСОБА_6 за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем - ОСОБА_6 до матеріалів адміністративної справи жодних доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів країни його походження щодо свого переслідування, утисків або погроз не надано, як і не надано доказів того, що позивач - ОСОБА_6 сповідував мусульманство, а наразі сповідує християнську релігію. Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_6 змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, у постанові суду від 12.06.2017 року у справі №815/1407/17, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.

З урахуванням вищевикладеного, у постанові суду від 12.06.2017 року у справі №815/1407/17, суд дійшов висновку, що Наказ ГУ ДМС України в Одеській області "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захист" №35 від 21.02.2017р. відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянств біженців або осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Також, під час співбесіди 03.04.2018 року ОСОБА_6, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, додатково вказав, зокрема, що після того як він похрестився, йому телефонували люди з мечеті, які називали мусульманське ім'я позивача та обіцяли вбити, коли знайдуть позивача. Також, позивач повідомив, що після звернення до міграційної служби він звертався до УВКБ ООН. Водночас, ОСОБА_6 повідомив, що його друг ОСОБА_7 передав йому фото і історію захворювання з лікарні, бо коли гуртожиток спалили всі документи були у нього. Причиною ненадання вказаних документів раніше, позивач вказав їх відсутність на час першого звернення до ДМС.

ОСОБА_6 також зазначив, що у разі повернення на батьківщину люди, які його побили, можуть його вбити. Позивач повідомив, що не намагався переїхати до іншого міста, оскільки навчався та його б все одно знайшли.

Під час співбесіди 03.04.2018 року позивач повідомив, що з Києва в Одесу він прибув через Харків, оскільки саме у Харкові перебувала знайома позивача, яка є родом з Одеси. Потім вони разом поїхали в Одесу.

Також, як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_6, як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.225-229). У вказаному реєстраційному листку, вказані ті ж самі дані, які зазначені позивачем у заяві про надання статусу біженця та у анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області були направленні запити для здійснення перевірки про наявність або відсутність інформації, яка б перешкоджала б наданню статусу біженця в Україні відносно громадянина Камеруну ОСОБА_6.

03 квітня 2018 року, розглянувши заяву та особову справу №20180D0035 ОСОБА_6, на підставі проведених анкетування, протоколів співбесід із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т.1 а.с.265-271, т.2 42-48, 82-88), у якому зазначено, заява гр. Камеруну на установчі дані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, у висновку від 03.04.2018 року зазначено, що за результатами аналізу матеріалів клопотання заявника було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання особи в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме: за матеріалами особової справи не спостерігається фактів переслідування заявника в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме, за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки під час звернення заявника до територіального підрозділу ДМС було виявлено ряд розбіжностей у твердженнях особи, що вказує на їх неправдоподібність.

У висновку від 03.04.2018 року вказано, що перший момент, на який необхідно звернути увагу, це факт належності заявника як до ісламської, так і до християнської віри. Під час проведення співбесід фігурант не зміг назвати особливості віросповідання ісламу. Факт незнання канонів ісламської релігії свідчить про те, що заявник ніколи не належав до цього віросповідання. На рахунок християнства, заявник володіє дещо більшим об'ємом інформації. Так, фігурант під час проведення протоколу співбесіди від 21.02.2017 року назвав 10 заповідей, текст основної християнської молитви. Проте під час проведення протоколу співбесіди від 03.04.2018 року фігурант назвав лише 5 заповідей, аргументуючи це тим, що він ще вивчає християнство. Крім того, заявник не зміг пояснити, чому він охрестився через два роки після того, як почав відвідувати християнську церкву. Неконкретність та невпевненість у словах заявника щодо зміни релігії унеможливлює сам факт переходу особи з ісламської до християнської віри.

Також, у висновку від 03.04.2018 року зазначено, що аргумент заявника щодо загрози життю в країні громадянської належності не приймається територіальним підрозділом ДМС, оскільки заявник надає інформацію, яка має розбіжності та є неправдоподібною. Наприклад, під час проведення протоколу співбесіди від 21.02.2017 року заявник стверджував, що коли він прийшов до тями в лікарні після нападу, лікарі повідомили, що особу до медичного закладу привезли дві людини. Також, заявник стверджував, що документи, які б підтверджували факт лікування, він втратив. Водночас, під час проведення співбесіди від 03.04.2018 року заявник стверджує, що його знайшла жінка на ім'я ОСОБА_11, яка зробила фото заявника після побиття та принесла їх в лікарню. Крім фото, заявник також надав до територіального підрозділу ДМС документ з лікарні, який йому передав друг на ім'я ОСОБА_7. За словами заявника, фото та документ з лікарні весь цей час знаходилися в ОСОБА_7а, оскільки фігурант проживав разом з ним після пожежі в гуртожитку. Ці розбіжності вказують на неправдивість свідчень заявника щодо справжності наданих доказів та неможливість їх існування до звернення особи до територіального підрозділу ДМС 09.02.2017 року.

Крім того, як вказано у висновку від 03.04.2018 року, заявник під час проведення протоколу співбесіди від 03.04.2018року повідомив, що не цікавиться новинами про ситуацію в Камеруні, проте висловлює побоювання повернутися на Батьківщину, оскільки вважає, що від осіб, які напали на нього 21.12.2015 року, йому може загрожувати небезпека. Разом з тим, заявник не робив жодних спроб вирішити конфлікт у країні громадянської належності. Так, після нападу 21.12.2015 року заявник не звернувся до правоохоронних органів на прохання пастора ОСОБА_12, не робив спроб переїхати в інший населений пункт Камеруну, що вказує на незацікавленість у вирішенні своїх проблем і свідчить про існування іншої мети прибуття на територію України, яку заявник приховує.

Також, у висновку від 03.04.2018 року вказано, що заявник стверджує, що оформленням документів, необхідних для виїзду з країни громадянської належності, займався пастор ОСОБА_12. Фігурант не надав жодної інформації щодо причин вибору країни для вильоту, процедури отримання документів, аргументуючи це своєю незацікавленістю. Після прибуття на територію України 26.12.2016 року заявника зустріла невідома йому людина, яка, за словами шукача захисту, повинна була допомогти звернутися за міжнародним захистом в м. Київ. Перед від'їздом з Камеруну пастор ОСОБА_12 повідомив фігуранту, що його мають зустріти в аеропорту. Проте, як повідомив шукач захисту, особа, яка його зустріла, вимагала гроші за навчання, і заявник добровільно віддав йому всі документи. Після цього невідомий зник разом з документами фігуранта. Заявник, за його словами, не звертався до правоохоронних органів з приводу втрати документів, оскільки не знав, куди потрібно звертатися. Проте, в аеропорту фігурант познайомився з громадянами Нігерії, які були в Україні транзитом, та порекомендували йому звернутися за міжнародним захистом на території Одеського регіону.

Окрім того, у висновку від 03.04.2018 року зазначено, що при зверненні до територіального підрозділу ДМС за поясненнями заявника виявлено ряд розбіжностей. Так, під час проведення протоколу співбесіди від 21.02.2017 року фігурант повідомив, що про можливість звернутися до міграційної служби він дізнався від особи на установчі дані ОСОБА_8, а під час проведення анкетування від 02.04.2018 року - від особи на ім'я ОСОБА_9 з якою заявник, начебто, познайомився за рекомендаціями громадян з Нігерії.

Зважаючи на вищевикладене у висновку від 03.04.2018 року вказано, що заявник не зміг довести факт загрози його життю в країні громадянської належності, оскільки, за твердженнями фігуранта, він лише припускає можливість існування загрози з боку осіб, які начебто здійснили на нього напад 21.12.2015 року, оскільки не цікавиться ситуацією у своєму рідному регіоні та регіоні, де він востаннє мешкав в Камеруні. Також, заявник вказує про діяльність на території громадянської належності терористичної організації «Боко Харам», проте жодних реальних фактів щодо її діяльності в регіонах проживання заявника повідомлено не було, окрім, начебто, напису на металевій дошці «Боко Харам» на місці згорілого гуртожитку.

У висновку від 03.04.2018 року вказано, що відповідно до актуальної ІКП терористична організація «Боко Харам» має консервативні погляди на розвиток суспільства, налаштована проти світської моделі побудови держави. Однак, як зазначає заявник, наприклад, його друг-християнин на ім'я ОСОБА_7 не зазнавав жодних проблем, які могли бути пов'язані з його релігійною належністю, оскільки він є християнином з народження. Жодних свідчень щодо діяльності вказаної організації на території проживання заявника в Камеруні фігурант не надав.

Відповідно до інформації по країні походження, підготовленої Департаментом у справах іноземців та осіб без громадянства Сектором збору та аналізу інформації по країнах походження Державної міграційної служби України від 2017 року, прояви насильства з боку терористичного угрупування «Боко Харам» мають місце лише на півночі Республіки Камерун. Як відомо, заявник проживав на території Західного та Центрального регіонів Камеруну. Крім цього, заявник вказує на забезпеченість з боку влади основними правами людини, на можливість вільно бути членом суспільства з необмеженістю мати повноцінне життя в Камеруні.

Окрім того, у висновку від 03.04.2018 року зазначено, що відповідно до актуальної ІКП Республіка Камерун бере активну участь у допомозі біженцям з інших країн, зокрема, з Нігерії, ЦАР, що свідчить про можливість надати допомогу не лише своїм громадянам, а й громадянам інших країн. Також, економічна ситуація в країні громадянської належності заявника характеризується позитивними тенденціями, що підтверджується актуальною ІКП.

03 квітня 2018 року відповідачем прийнято наказ №64 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" (т.1 а.с.261).

Також, 03 квітня 2018 року відповідачем на підставі наказу №646 від 03.04.2018 року, на ім'я ОСОБА_6 складено повідомлення №5/1 від 03.03.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.12-13, 262-264, т.2 а.с.39-41, 79-81).

Не погодившись з наказом №64 від 03.04.2018 року, позивач 20.04.2018 року звернувся до суду з даною позовною заявою. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у заявника відсутні умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки за результатами розгляду відомостей, наведених в заяві позивача, та співбесід із посадовими особами, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останнього стати в Камеруні жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Отже, враховуючи наведені норми, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач вказує, що він брав участь у релігійній діяльності та зазнавав переслідувань з боку рідних та, можливо, переслідування з боку представників Боко Харам у зв'язку із зміною віри.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Бомко Харамм» (Західно-африканська провінція Ісламмської держамви) (гауса Boko haram - західна освіта гріховна) - радикальне ісламістське угруповання, що здійснює свою діяльність на північному сході Нігерії, півночі Камеруну та Нігеру. Організація заснована в 2002 році ОСОБА_10 і ставила за мету побудову ісламської держави із законами шаріату. Організація відома чисельними нападами на церкви, школи, поліцейські дільниці, а також викраденням та вбивством цивільного населення.

Згідно з актуальною інформацією по країні походження позивача - Камеруну (https://dmsu.gov.ua/assets/files/coi/Kamerun/3.pdf) з травня 2014 року Камерун офіційно вступив у війну з Боко Харам.

Як встановлено із аналізу інформації по країні походження, діяльність угрупування Боко Харам поширена на півночі території Камеруну. Таким чином, дійсно для християн Камеруну може існувати небезпека з боку угрупування Боко Харам, за умови їх проживання в окремих північних регіонах країни.

Однак, колегія суддів робить висновок, що позивач не надав суду достовірних чи правдивих фактів із відповідними доказами щодо особистого переслідування в країні походження чи проживання на півночі території Камеруну. Судом першої інстанції вірно було встановлено, що позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Апелянтом взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Також слід звернути увагу, що як встановлено з матеріалів справи, позивач з Камеруну авіарейсом прибув до Стамбулу (Туреччина), а потім авіарейсом прибув до Києва та в подальшому через Харків прийхав до Одеси, що свідчить про те, що позивач не тікав від небезпеки, а лише обрав для себе більш привабливіше місце для проживання.

Також колегія суддів звертає увагу, що позивач прибув в Україну в 26.12.2016 року, однак вперше з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 09.02.2017 року. В той же час, вдруге з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 22.03.2018 року.

З урахуванням викладеного вбачається, що ОСОБА_6, в порушення вимог ч.1 ст.5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" більш як місяць після прибуття в України не звертався за захистом, в той же час, вдруге за захистом позивач звернувся більш як через рік після перетину українського кордону.

Таким чином, надані позивачем відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Отже, колегія суддів робить висновок, що позивачем не надано суду обґрунтованих підстав вважати, що життю, безпеці чи свободі позивача існує загроза в країні його громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів робить висновок, що вказані позивачем обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні діючого законодавства для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та оформлення документів для подальшого вирішення питання про надання такого статусу.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що спірний наказ ДМС №64 від 03.04.2018 року про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято правомірно, в рамках діючого законодавства та з урахуванням і дослідженням усіх обставин справи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не підтверджуються наявними у справі доказами, у зв'язку з чим підстав для скасування рішення не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2018 року - залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 07 лютого 2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов