Справа № 2540/2928/18
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/2928/18 Прізвище судді (суддів) першої інстанції:
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Кузьменка В.В., Пилипенко О.Є.;

за участю секретаря: Горяінової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року (розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників, м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення - 23 жовтня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, позивачі) звернулись до Чернгігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області), в якому просять суд: зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області надати дозвіл позивачам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області.

Свої вимоги обґрунтовують тим, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 було визнано протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області у наданні позивачам дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовною площею 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства, а також зобов'язано відповідача повторно розглянути заяви про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області.

Проте, відповідач, повторно розглянувши заяви позивачів знов відмовив у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, виклавши свої відмови листами від 26.06.2018 № С-1025/0-784/6-18, від 16.03.2018 № С-19876/0-556/6-18, від 26.06.2018 № С-1027/0-788/6-18, від 16.03.2018 № С-15008/0-1408/0/94-18, від 26.06.2018 № С-1026/0/783/6-18. Мотивуючи відмови відповідач посилається на розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р та відсутність правових підстав щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою.

Вважаючи вищевказані відмови Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області протиправними, позивачі звернулись до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області у наданні ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовною площею по 2,00 га кожному, у власність для ведення особистого селянського господарства, викладені в листах від 16.03.2018 № С-19876/0-556/6-18, від 16.03.2018 № С-15008/0-1408/0/94-18, від 16.03.2018 № С-15006/0-1407/0/94-18.

Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області надати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 дозволи на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області.

Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову з мотивів неповного з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 31.05.2017 та 06.06.2017 звернулись до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області з письмовими заявами про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га, у власність кожному, для ведення особистого селянського господарства, на території Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області.

Листами від 07.07.2017 №№ С-15008/0-7564/6-17, С-15006/0-7558/6-17 та від 03.08.2017 №С-19876/0-10345/6-17, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повідомило позивачів, що, у зв'язку із численними зверненнями сільських голів cтосовно призупинення надання земельних ділянок без їх погодження у власність громадянам, а також з метою запобігання нераціонального використання земель, відповідно до доручення Віце-прем'єр-міністра Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства Гройсмана В.Б. від 08.10.2014 № 37732/0/1-14 та наказу Держземагентства України від 15.10.2014 №328, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області враховує позицію органів місцевого самоврядування щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності, проте, Гужівська сільська рада Ічнянського району Чернігівської області не надала інформацію щодо своєю позиції стосовно відведення позивачам у власність вищевказаних земельних ділянок. Враховуючи вищевикладене, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області не має можливості розглянути заяви позивачів по суті та прийняти відповідні рішення.

Вважаючи оскаржувані відмови Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області протиправними, позивачі звернулись до суду та рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.02.2018, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивачів задоволені повністю та визнано протиправними відмови відповідача у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою, а також зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянути заяви про надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області.

Так, на виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.02.2018 у справі № 825/2303/17 Головним управлінням Держгеокадастру у Чернігівській області повторно розглянуто заяви позивачів та листами від 26.06.2018 № С-1025/0-784/6-18, від 16.03.2018 № С-19876/0-556/6-18, від 26.06.2018 № С-1027/0-788/6-18, від 16.03.2018 № С-15008/0-1408/0/94-18, від 26.06.2018 № С-1026/0/783/6-18 надано відповідь про відсутність правових підстав щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з посиланням на розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р, яким передбачено обов'язкове погодження передачі у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення з відповідними об'єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Оскільки Гужівська сільська рада увійшла до складу Ічнянської міської об'єднаної територіальної громади є необхідним погодження з останньою, проте зазначене розпорядження не надало відповідачеві прав на звернення до об'єднаних громад за відповідними погодженнями.

Вважаючи відмови протиправними позивачі звернулись до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку матеріалам, обставинам справи, а також наданим поясненням та запереченням сторін колегія суддів звертає увагу на наступне.

Щодо правового регулювання отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, у власність для ведення особистого селянського господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

У свою чергу, правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовані Земельним кодексом України від 25.01.2001 № 2768-III (далі - ЗК України).

Статтею 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

При цьому, пунктом «а» частини 3 статті 22 ЗК України визначено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ст. 33 ЗК України земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Таким чином, у спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15, таким органом є відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області.

Згідно з ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Вказана норма кореспондується із положеннями ч. 3 ст. 123 ЗК України.

З вищевказаних правових норм ЗК України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Виходячи з аналізу вищевказаних законодавчих положень у системному їх зв'язку, суд дійшов висновку, що перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 19.01.2016 (справа № 824/167/15-а/21-3690а15) та постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі № 814/1961/17.

Колегія суддів звертає увагу на те, що як встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 08.02.2018, позивачами, при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявами про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства, були подані всі необхідні документи, передбачені нормами ЗК України.

Проте, відповідач, повторно відмовляючи позивачам у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою для відведення земельних ділянок у власність (на виконання рішення суду), не навів жодних обґрунтованих підстав відмови у наданні таких дозволів, передбачених нормами ЗК України.

Щодо посилань відповідача на положення розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 року «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад», як на підставу відмови у затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок через відсутність погодження з боку Ічнянської об'єднаної територіальної громади, колегія суддів зазначає наступне.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 року «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об'єднаних територіальних громад» доручається Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 1 лютого 2018 року, крім іншого, забезпечити здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об'єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно ч. 1, 3 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Кабінет Міністрів України з організаційно-розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Зі змісту розпорядження КМ України № 60-р від 31.01.2018 року вбачається, що таке не регулює відносини, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами під час передачі у власність чи користування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності.

Крім цього, вищенаведене розпорядження Уряду не містить посилань на норми Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, на виконання яких таке прийнято.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавцем не внесено жодних змін до статей 118, 186, 186-1 ЗК України, з урахуванням змісту розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31.01.2018 року, якими врегульовано механізм безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, а також порядок погодження і затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Таким чином, недотримання позивачами положень вищенаведеного розпорядження Кабінету Міністрів України в частині відсутності погодження з об'єднаною територіальною громадою, на думку суду, безпідставно трактується відповідачем як відсутність законних підстав для затвердження поданих позивачами проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що дане розпорядження Кабінету Міністрів України встановлює додаткові обмеження щодо можливості безоплатної передачі громадянам земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, які по суті не передбачені нормами Земельного кодексу України.

У свою чергу, під доказами в адміністративному судочинстві, за визначенням частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, слід розуміти будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

У відповідності до частин 1,3,4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Разом з тим, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів правомірності своїх дій в частині відмови у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок позивачам.

На підставі вище зазначеного та з урахуванням того факту, що ЗК України передбачено механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у цьому, а відповідач не мав права відмовляти позивачам у наданні дозволів на розроблення проектів землеустрою для відведення земельних ділянок у власність з підстав, не передбачених ЗК України, колегія суддів приходит до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Одночасно, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна правова викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 по справі № 21-1465а15 та від 20.02.2016 по справі № 804/14800/14, яка в силу вимог ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для врахування судом при виборі та застосуванні правової норми.

А тому, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, викладені у листах від 16.03.2018 № С-19876/0-556/6-18, від 16.03.2018 № С-15008/0-1408/0/94-18, від 16.03.2018 № С-15006/0-1407/0/94-18.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надати дозволи позивачам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов'язання вчинити певні дії.

Водночас, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року - кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 05.04.2005 «Афанасьєв проти України» вказав, що спосіб захисту, що вимагається ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - повинен бути «ефективним» як у законі так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.

В рішенні Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15, суд вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

У рішенні у справі «Олсон проти Швеції» Європейський суд з прав людини сформулював вимогу чіткого визначення меж дискреційних повноважень, а саме: «Закон, яким надаються повноваження певним органам державної влади, має бути таким, щоб обсяг повноважень та спосіб їх застосування були зазначені з достатньою чіткістю та при цьому враховувалась легітимна мета того чи іншого вживаного заходу в тій чи іншій ситуації, щоб надати індивідуальний адекватний захист від свавільного втручання».

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Крім того, з огляду на матеріали справи не вбачається, що відмова у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою позивачам є наслідком недотримання останніми процедури звернення або надання не всіх документів визначених Земельним кодексом України.

Відтак, відсутні підстави для покладення на відповідача обов'язку щодо вчинення певних дій щодо повторного розгляду заяви.

Враховуючи зазначені вище обставини, застосовуючи механізм захисту порушеного права та з урахуванням тієї обставини, що позивачі вже звертались до Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області із заявами щодо надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та двічі отримали протиправні відмови, суд вважає, що наявні всі правові підстави для зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надати ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, орієнтовними площами 2,00 га кожна, у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Гужівської сільської ради Ічнянського району Чернігівської області і задоволення позовних вимог позивачів у цій частині.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття оскаржуваного рішення.

Натомість, позивачем надано достатньо доказів в підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 11, 241, 242, 243, 250, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст. 329 КАС України.

(Повний текст виготовлено - 01 лютого 2019 року).

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: В.В. Кузьменко,

О.Є. Пилипенко