Справа № 1340/4357/18
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа №1340/4357/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сподарик Н.І.,

за участю секретаря судового засідання Карпи А.В.,

позивача ОСОБА_1,

перекладача Антоненко Ю.М.

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідачів Сагайдака Д.М.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, із вимогами:

-визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №263-18 від 17.08.2018 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

-зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

-визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення ОСОБА_1 причин відмови та порядку оскарження рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.09.2018 року він отримав повідомлення відповідача 1 №132 від вересня 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України №263-18 від 17.08.2018 року. Відповідач-2 відмовив ОСОБА_1 на підставі відсутності умов, передбачених пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивач вважає рішення відповідача 2 протиправним, необгрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Стверджує, що ОСОБА_1 є мусульманином і членом Ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», у зв'язку з чим має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необґрунтованого й незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження він не може повернутися до країни походження - Республіки Таджикистан. Вважає, що відповідач підійшов формально та поверхнево до оцінки всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення, без збору та аналізу навіть тих даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Відтак, на думку позивача, оскаржене рішення суперечить статті 28 Конституції України і статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 29.09.2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення проти позовних вимог представником відповідачів було подано до суду відзив на позовну заяву. Згідно наданого до суду відзиву, представник відповідачів позовні вимоги не визнає, в задоволенні позову просить відмовити, зважаючи на правомірність та обґрунтованість прийнятого відповідачем 2 рішення. У відзиві також вказано, що в процесі підготовки висновку головним спеціалістом ГУ ДМС України у Львівській області досліджувалися надані позивачем докази та інформація по країні його походження, інформація щодо членства позивача в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та його релігійна приналежність, інформація щодо створення, мети та діяльності, методики роботи міжнародної ісламської політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» з мережі інтернет, також було враховано норми Конвенції про статус біженців 1951 року, Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інші міжнародні правові акти, які регулюють питання надання статусу біженця чи іншого притулку. Відповідно до вимог чинного законодавства, висновок та матеріали особової справи позивача скеровані до Державної міграційної служби України для прийняття рішення по суті. За результатами розгляду особової справи позивача ДМС України дійшла висновку про необхідність прийняття рішення про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні. На підставі такого рішення у вересні 2018 року ГУ ДМС України у Львівській області видано позивачу повідомлення №132 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, представником позивача подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якому останній зазначив, що викладені у відзиві обставини не спростовують твердження позивача. Вказує, що країнами, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація» є, зокрема, Російська Федерація та Республіка Таджикистан. Представник позивача зазначив, що згідно оновленого списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. На переконання представника позивача, вказане свідчить, що «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі» можна характеризувати, як не пов'язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення. Представник наголошує, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність вищевказаної партії на території України. Стверджує, що Управління СБУ у Львівській області не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України. Окрім того, ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявниками.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення аналогічні тим, що викладенні у позові та відповіді на відзив, просили суд позов задоволити у повному обсязі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив і просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю, з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов таких висновків.

Щодо позивача ОСОБА_1, згідно з матеріалами особової справи №2018LV0013 встановлено таке.

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Худжан Согдійської області Республіки Таджикистан; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.; за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин; вільно володіє татарською та російською мовами.

У судовому засіданні судом з'ясовано, що позивач до виїзду за межі Республіки Таджикистан проживав у м.Худжан разом із дружиною та дітьми.

В країні походження у позивача залишилася його сім'я: дружина ОСОБА_14 донька - ОСОБА_10, син - ОСОБА_15, син - ОСОБА_16, які проживають у Республіці Таджикистан за адресою: АДРЕСА_2

Освіта - середня, останнє місце роботи - водій таксі та майстер по ремонту м'яких меблів.

Зі слів позивача, він покинув Російську Федерацію у кінці травня 2017 року. Кордон України перетнув нелегально, поза пунктом пропуску. Спочатку прямував до міста Києва, згодом переїхав до м.Одеси, а пізніше - до м.Львова.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що він є членом політичної партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», через що двічі відбув покарання в місцях позбавлення волі в Республіці Таджикистан, позаяк участь у цій партії є заборонена і в разі повернення до країни походження йому загрожує переслідування через його політичні переконання.

Згідно довідки, виданої Інформаційним офісом «Хізб ут-Тахрір» в Україні №1439/22 від 01.02.2018 року, позивач прийнятий в партію з 2000 року в м.Худжанд, Республіки Таджикистан та на даний момент, після приїзду в Україну, приписаний до українського відділення організації.

Під час співбесіди позивач розповів, що в країні походження у 2004 році відносно нього було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого за ст.ст.189, 307 Кримінального Кодексу Республіки Таджикистан (участь у діяльності терористичної організації), оскільки у нього було вилучено диски із ісламськими фільмами та літературу, яка підтверджує його участь в терористичній організації «Хізб ут-Тахрір». За це його було притягнуто до кримінальної відповідальності з відбуванням покарання терміном 3 роки 6 місяців строгого режиму за членство і участь в діяльності релігійно-політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Вдруге позивач був затриманий у серпні 2010 року та засуджений до 4 років 6 місяців з відбуванням покарання в колонії строгого режиму за ст.307 КК Республіки Таджикистан (читання забороненої в Таджикистані ісламської літератури «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а також організація партійних зібрань вдома та вивчення ісламу в колективі). У 2011 року ОСОБА_1 був звільнений з місць позбавлення волі, у зв'язку із амністією.

Як стверджується матеріалами справи, у подальшому, позивач переїхав до Російської Федерації, і перебуваючи там з 2011 року продовжував брати участь в діяльності партії.

У травні 2017 року ОСОБА_1 перетнув незаконно державний кордон України, а із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області - 07.02.2018 року.

Згідно листа Управління Служби безпеки України у Львівській області від 25.06.2018 року №62/2/3-2317п, не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача повідомив, що позивач не користується захистом і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до «ХТІ».

При цьому, під час співбесід позивач додатково повідомляв, що за законодавством Російської Федерації та Республіки Таджикистан за членство у «ХТІ» настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація визнана терористичною та заборонена. За українським законодавством такої заборони немає.

Позивачу надана довідка ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні №008767.

За результатами розгляду особової справи позивача №2018LV0013 та проведених співбесід ГУ ДМС у Львівській області складено висновок від 16.07.2018 року, в якому зазначено, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У вказаному висновку зазначено такі підстави прийняття рішення про відмову громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1А у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

- заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації;

- небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій;

- ризик можливого покарання заявника у країні громадянської незалежності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

Вказаний висновок та матеріали особової справи позивача №2018LV0013 скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

За результатами розгляду особової справи позивача, ДМС України дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні. Рішенням ДМС України від 17.08.2018 року №263-18 громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що у вересні 2018 року ГУ ДМС у Львівській області видано повідомлення №132.

Вважаючи рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся за захистом порушених на його думку, прав і свобод до суду.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VІ від 08.07.2011 року (далі - Закон України №3671-VI).

Згідно з пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У ст.5 Закону України №3671-VI визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктами 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців особа (далі Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

За правилами ч.2 ст.13 Закону України №3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, як слідує з Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Отже, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть бути отриманими від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Відповідно до абзацу 5 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 (далі Постанова №3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч.3 ст.78 КАС України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Оцінюючи оскаржуване рішення ДМС України від 17.08.2018 року за №263-18 та про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо критеріїв правомірності, визначених у ч.2 ст.2 КАС України, суд зазначає таке.

Основними підставами, якими позивач обґрунтовує позовну заяву, є те, що він маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через його релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини, та побоюючись необґрунтованого і незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження не може повернутися до країни походження. Окрім того, позивач зазначає, що він у країні походження переслідується через наявність у нього певних релігійних (у зв'язку із членством у політичній партії) і політичних переконань представниками органів влади, зокрема, шляхом винесення щодо нього обвинувального вироку у кримінальній справі за вчинення злочину, передбаченого ст.307 КК Республіки Таджикистан.

Позивач вважає, що оскаржуване рішення відповідача є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Обставини, які стали підставою для відмови позивачу у наданні захисту в Україні, містяться у висновку від 16.07.2018 року.

Відповідач 1 аргументував це тим, що партія «Хізб ут-Тахрір» заборонена у країнах світу, де переважну або велику частину населення становлять мусульмани, та зважаючи на певні ідеологічні основи «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» й своєрідне трактування Корану її представниками, перестороги таких країн, тим більше у час загострення світової терористичної загрози, є зрозумілими, тому вважати упередженою заборону такої організації у країні походження та в Росії недоречно.

Заявники на момент вступу в ряди партії знали про її заборону на цих територіях, їх не турбували наслідки, які за собою несе членство в будь-яких заборонених Законом організаціях, проте розуміння правильності вибраного шляху стало підставою рухатися по ньому надалі, що являє собою свідоме порушення законодавства країни громадянської належності.

Відповідно до пункту 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

Таким чином, з позиції відповідача 1, позивач не надав доказів, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також ним не доведено та не надано жодних переконливих доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині, а його посилання обумовлені переважно загальновідомою інформацією. За таких обставин, відповідачі вважають, що позивач у випадку повернення до країни походження - Республіки Таджикистан не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст.15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, пункту 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому у даному випадку відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Політична партія «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» («Партія ісламського визволення») є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою її діяльності є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливою є розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників.

Так, речник організації у Великій Британії від імені «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в цих країнах.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13, який є головою Інформаційного офісу «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» в Україні, зазначив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя, шляхом встановлення держави Халіфат. Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу. В Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тож, в Україні «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Суд встановив, що «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). В даний час «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов'язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як «екстремістська» за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких. Єдиною країною, де «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» заборонена як «терористична організація», є Росія.

Розпорядженням Уряду Російської Федерації №1014-р. від 14.07.2006 року «Российскую газету» визначено офіційним періодичним виданням, яке здійснює публікацію єдиного федерального списку організацій, в тому числі іноземних та міжнародних організацій, визнаних судами Російської Федерації терористичними.

У федеральному випуску «Российской газеты» №4130 від 28.07.2006 року (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під №17, у якому значиться «Партія ісламського визволення» («Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі»).

Водночас «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999), №1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, «Аль-Каїді» та пов'язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями (http: //www.un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

«Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США (http: //www/state/gov/j/ct/other/des/123085.htm).

Згідно з інформацією з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об'єктивними, не відносить діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» до терористичної та/або екстремістської.

З огляду на наведене, «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» є не пов'язаною з тероризмом ісламською релігійно-політичною організацією, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Доцільно звернути увагу і на те, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно з чинним національним законодавством віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» на території України.

Встановлені судом обставини свідчать, що переслідування громадянина Таджикистану ОСОБА_1 в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації суперечить самій суті «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та відношенню до цієї організації у розвинутих демократичних країнах і законодавству України.

Допитаний у судовому засіданні свідок пояснив також, що діяльність названої партії носить мирний та просвітницький характер, не посягає на територіальну цілісність в Україні чи розпалювання міжрелігійної чи міжнаціональної ворожнечі.

Разом з тим, під час співбесід та в анкеті позивач ствердив та надав копію відповідного рішення, що в країні походження його було неодноразово засуджено за ст.ст.185, 307 КК Республіки Таджикистан (участь в терористичній організації), у зв'язку з членством у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Доводи позивача підтверджуються також інформацією по країні походження. ОСОБА_1 пояснив, що у країні походження він переслідується, у зв'язку з членством у названій вище політичній партії, через наявність у нього релігійних поглядів, активній позиції на захист Ісламу і мусульман, які піддаються катуванням та арештам.

Позивач активно бере участь у діяльності партії, займався навчанням та розповсюдженням літератури з вивчення релігії Іслам.

Таким чином, з позиції позивача, ймовірність переслідувань у країні походження є вагомими та пов'язані з членством у організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі», а не сповідуванням Ісламу.

Основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань, у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі».

Позивач посилається на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури), а саме:

- щорічний звіт Комісії США по свободі віросповідання в країнах світу, 2016 г.: Россия, 02.05.2016: http://www.refworld.org.ru/docid/5943d7264.html.

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Доповідь Amnesty International 2016/17: Права людини в сучасному світі, 22.02.2017: http://www.refworld.org.ru/docid/5901b0cc4.html.

- радіо «Свобода», в Дагестані закрили ще одну мечеть, 06.12.2015: http://www.refworld.org.ru/docid/5614 dе2f4. html.

Також, представником позивача було надано суду публікації з правозахисного центру «МЕМОРІАЛ», судову практику та інші докази, що в своїй сукупності дають підставу суду дійти висновку, що у позивача існують об'єктивні побоювання за своє життя, свободу та здоров'я.

Позивач та його представник наголошують на тому, що мусульман та членів «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури).

Встановлені судом обставини свідчать про існування реальних загроз, з якими може зіштовхнутися позивач, у разі його повернення в країну походження.

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджується те, що Управління Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивача у політичній партії «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в країні походження й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в Республіці Таджикистан в разі повернення, що не відповідає вимогам ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем 1 та відповідачем 2 не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 року, пов'язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим це рішення є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених пунктами 1 чи 3 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення від 17.08.2018 року за №263-18 про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, позаяк позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно з ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п.53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб'єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак, порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають ефективному судовому захисту, шляхом визнання протиправним та скасування відповідного рішення.

Щодо позовної вимоги позивача про зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає таке.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 26.06.2011 року (із змінами та доповненнями) передбачено, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Верховний Суд у постанові від 25.10.2018 року у справі №815/2691/15 зазначив, що суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами 3 та 4 ст. 245 КАС України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов'язати суб'єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає за необхідне зазначити, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи за нього інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень.

З огляду на викладене, для належного захисту порушеного права особи, суд, з врахуванням встановлених вище обставин та наявної компетенції відповідача 2, вважає за необхідне зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з врахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Отже, позовна вимога позивача в частині зобов'язання відповідача 2 визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає до задоволення.

Що стосується позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині не роз'яснення ОСОБА_1 причин відмови та порядку оскарження рішення, то суд не встановив порушень відповідачем 1 вимог законодавства щодо нероз'яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки із наявного в матеріалах справи повідомлення ГУ ДМС у Львівській області слідує, що в такому чітко роз'яснено порядок та строки його оскарження.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо не роз'яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п.14 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.14, 72-77, 139, 241-247, 250-251, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов громадянина Таджикистану ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання до вчинення дій задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №263-18 від 17.08.2018 року про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Таджикистану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 17.08.2018 року №263-18.

У задоволенні позовних вимог про зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та визнання протиправними дій Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз'яснення ОСОБА_1 причин відмови та порядку оскарження рішення - відмовити.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Відповідно до пп.15.5 п.15 Розділу VII Перехідні положення КАС України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Сподарик Н.І.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 04 лютого 2019 року.