Справа № 813/1267/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2259/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Олійник А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року (ухвалене головуючим-суддею Гавдиком З.В., час ухвалення судового рішення 11 год 03 хв у м. Львові, повне судове рішення складене 01 серпня 2018 року) за адміністративним позовом Громадянина Гвінеї ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року громадянин Гвінеї ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1, ДМС України) №76-18 від 06.03.2018 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати ДМС України визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства та визнати протиправними дії Головного Управління ДМС України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України, відповідач-2) в частині не роз'яснення йому причин відмови та порядку оскарження рішення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України №76-18 від 06.03.2018 про відмову у визнанні громадянина Гвінеї ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано відповідача-1 повторно розглянути заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2017LV0028 від 01.09.2017. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.07.2018 та прийняти постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України були вивчені індивідуальні обставини позивача та досліджено інформацію про країну його походження, у зв'язку з чим, з урахуванням вимог ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI), позивачу правомірно було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ним не надано ані конкретних відомостей, ані жодних документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у п.1 та п.13 ст.1 цього Закону.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що крім порушення відповідачем вимог законодавства щодо дотримання прав неповнолітніх шукачів притулку, не було досліджено ситуацію в країні походження. У зв'язку з цим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_4., який підтримав апеляційну скаргу, представника позивача Максимова А.О., який заперечував проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що громадянин Гвінеї ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Конакрі, Республіки Гвінея, є громадянином Гвінеї, етнічна група - фула, за національністю - пуль, віросповіданням - мусульманство. Сімейний стан - не одружений. Рідна мова - пуль, вільно володіє французькою та частково англійською.

01.09.2017 позивач подав до ГУ ДМС України у Львівській області заяву щодо надання йому статусу біженця або особи, який потребує додаткового захисту, на яку 30.03.2018 отримав повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області №114 від 30.03.2018 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України №76-18 від 06.03.2018. Підставою відмови зазначено відсутність стосовно заявника умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Згідно наказу ГУ ДМС України у Львівській області №190 від 01.09.2016 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідачем-2 була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатами розгляду заяви, проведених співбесід 01.09.2017 та 09.11.2017, 02.11.2016 та досліджених матеріалів, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянин Гвінеї ОСОБА_2 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, визначені у ст.1 Закону №3671-VI, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2017 LV 0028 від 08.02.2018.

В подальшому, вказаний висновок та матеріали особової справи відносно позивача були скеровані до ДМС України для прийняття рішення по суті.

Рішенням ДМС України №76-18 від 06.03.2018 громадянину Гвінеї ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до ч.1 ст.6 Закону №3671-VI, як особам, стосовно яких встановлено відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

На підставі вказаного рішення ДМС України сформовано повідомлення №114 від 30.03.2018, яким позивача проінформовано про відмову у задоволенні його заяви.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов до висновку, про порушення відповідачем вимог статті 9 Закону №3671-VI, що потягло за собою прийняття необґрунтованого рішення №76-18 від 06.03.2018, проте, з урахуванням тієї обставини, що діючим законодавством передбачена виключна компетенція відповідача у прийнятті рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції зобов'язав відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом оспорюваного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI - біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 6 цього Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього ж Закону, відсутні.

Частиною п'ятою статті 10 цього ж Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.4 ст.9 Закону №3671-VI, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дитини, розлученої із сім'єю, участь адвоката є обов'язковою. Призначення адвоката для надання правової допомоги такій дитині здійснюється в установленому порядку.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону №3671-VI визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.

Вказаній нормі кореспондує абзац 2 пункту 5.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом МВС №649 від 07.09.2011, відповідно до якого співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

Судом враховуються доводи позивача в частині визнання протиправним та скасування рішення ДМС України №76-18 від 06.03.2018 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на наступне.

Під час співбесіди, яка відбувалась 01.09.2017, відповідачем було допущено грубе порушення вимог законодавства, оскільки перша співбесіда з позивачем 01.09.2017 була проведена до настання ним повноліття, а відповідач не дотримався вимог про обов`язкову участь адвоката під час розгляду заяви неповнолітнього.

Як видно з протоколу співбесіди в кінці є лише підписи співробітника органу міграційної служби, законного представника та перекладача. Підпис адвоката відсутній, хоча його участь в даній дії є обов`язковою.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо невмотивованості, відтак неправомірності оспорюваного рішення ДМС України №76-18 від 06.03.2018.

Оскільки доводи позивача про проведення з ним співбесіди 01.09.2017 без участі адвоката відповідачем спростовані не були, відтак обставини, якими вони обґрунтовувалися, в силу положень ч.1 ст.78 КАС України не підлягають доказуванню.

При цьому, не забезпечення відповідачем при вирішенні питання позивача, зокрема під час співбесіди з ним адвоката, колегія суд розцінює як дискримінаційну дію за будь-якою ознакою, в порушення ст.14 Європейської Конвенції з прав людини.

Таким чином, при прийнятті оспорюваного рішення відповідач, як суб'єкт владних повноважень, діяв недобросовісно та без дотримання забезпечення права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то судом першої інстанції вірно зазначено, що суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені по компетенції цього органу державної влади.

Вказана позиція узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно, як вірно зазначив суд першої інстанції, правильним способом захисту є зобов'язання відповідача-1 повторно розглянути заяву-анкету позивача.

Позовні вимоги в частині визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області щодо не роз'яснення причин відмови, порядку оскарження рішення, є необґрунтованими, оскільки не вчинення дій суб'єктом владних повноважень, які він зобов'язаний вчинити, за правовою природою є бездіяльністю. Відповідно помилка позивача в обраному способі захисту в цій частині є підставою для відмови в задоволені позовних вимог.

Проте, в цій частині судове рішення не оскаржувалося і колегія суддів не вбачає підстав для застосування ч.2 ст.308 КАС України.

На думку колегія суддів, доводи апелянта в частині оцінки фактичних обставин справи та пов'язаної з ними інформації, дослідженню не підлягають з огляду на встановлені порушення процедури проведення співбесіди з заявником. Порушення встановленої нормативними актами процедури є безумовною підставою для скасування оспорюваного рішення, а тому докази, пояснення та встановлені факти отримані за такої процедури значення по-суті не мають.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2018 року по справі №813/1267/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 05.02.2019.