Справа № 280/4734/18
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року Справа № 280/4734/18 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників:

позивача ОСОБА_2,

відповідача 2 ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, 69093), в особі адвоката ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 69118), до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (вул. Запорізького козацтва, буд. 25-Б, м.Запоріжжя, 69076) та Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області (вул. Штурмова, буд. 9, м. Запоріжжя, 69096) про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

09.11.2018 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1І.), в особі адвоката ОСОБА_2, до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (далі відповідач 1 або Правобережне ОУПФУ м.Запоріжжя) та Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області (далі відповідач 2 або УДКС у Дніпровському районі м.Запоріжжя), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача 1 в частині припинення виплати пенсії позивачу;

зобовязати відповідача 1 відновити виплату та виплатити заборгованість позивачу, призначеної пенсії, починаючи з червня 2018 року, та здійснити компенсацію позивачу втрати частини доходів, з червня 2018 року по місяць виплати заборгованості, у звязку з порушенням строків виплати пенсії, відповідно до Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати;

стягнути з відповідача 2 на користь позивача 6000,00 грн. моральної шкоди, яка полягала у невиплаті з червня 2018 року, призначеної позивачу пенсії.

Крім того, просить допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, та зобовязати відповідача 1 подати у місячний строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є пенсіонером та отримує пенсію за віком. У зв'язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в його населеному пункті він був вимушений покинути своє постійне місце проживання та переїхати до м.Запоріжжя де і став на пенсійний облік до Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя. Відповідач щомісячно нараховував та виплачував позивачу пенсію, проте з червня 2018 року пенсійні виплати були припинені. На звернення позивача йому було повідомлено, що пенсійні виплати йому були призупинені з червня 2018 року у звязку з проведеною верифікацією. Також позивачу повідомлено, що соціальні виплати, які не виплачені за минулий період, будуть виплачуватися з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 на умовах окремого порядку. Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують його право на пенсійне забезпечення. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою від 13.11.2018 позовна заява була залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків позову.

26.11.2018 представником позивача до суду було подане клопотання про усунення недоліків позову.

Ухвалою суду від 27.11.2018 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі № 280/4734/18. Судове засідання призначено на 26.12.2018 о 15:30 з повідомленням (викликом) учасників справи.

18.12.2018 УДКС у Дніпровському районі м.Запоріжжя надійшов відзив на позовну заяву (вх.№41566) в якому зазначено, що вимоги про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими. Не зазначено які саме дії чи бездіяльність відповідача 1 призвели до моральних страждань позивача, а також відсутнє обґрунтування розміру моральної шкоди. Також зазначає, що УДКС у Дніпровському районі м.Запоріжжя може здійснювати стягнення шкоди при наявності відкритих рахунків боржника в управлінні, в якому обслуговується боржник. На теперішній час в УДКС у Дніпровському районі м.Запоріжжя не обслуговується Правобережне ОУПФУ м.Запоріжжя, тобто відсутні відкриті рахунки, таким чином здійснити виконання рішення суду про стягнення шкоди через відповідача 2 неможливо. Просить суд в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 6000 грн., за невиплату пенсії, відмовити в повному обсязі.

Відповідач 1 позов також не визнав. 30.12.2018 від Правобережного ОУПФУ м.Запоріжя до суду надійшов відзив на адміністративний позов (вх. № 42072), в якому зазначено, що на підставі проведеної верифікації у червні 2018 року виплата пенсії ОСОБА_1 була припинена. 23.08.2018 виплату пенсії позивачу поновлена з моменту припинення, враховуючи акт обстеження матеріально-побутових умов. Пенсію у вересні 2018 року не було виплачено в звязку з тим, що формування виплатних відомостей на вересень 2018 року завершено 23.08.2018. У вересні 2018 року під час міграції даних із автоматизованої системи обробки пенсійної документації до централізованої підсистеми, автоматизованим способом некоректно проведено міграцію пенсійної справи ОСОБА_1, в результаті чого у жовтні листопаді 2018 року пенсія позивачу не перерахована. У грудні 2018 року позивач отримав пенсію за поточний місяць. Пунктом 15 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365» визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, який здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Отже, така «відкладена» виплата буде здійснена з урахуванням норм постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, на умовах окремого порядку, після прийняття цього порядку Кабінетом Міністрів України. Таким чином, сума заборгованості, що утворилась за період з 01.06.2018 по 31.11.2018 може бути виплачена тільки після прийняття Кабінетом Міністрів України вищезазначеного окремого порядку. Також, оскільки до теперішнього часу пенсія за період з 01.06.2018 по 30.11.2018 позивачу не виплачена, то позовна вимога про проведення компенсації втрати частини доходів є передчасною, так як право позивача на нарахування та виплату компенсації на час звернення до суду не є порушеним. Щодо стягнення моральної шкоди, то на думку відповідача 1 позивачем не доведений факт понесення ним душевних страждань, а лише перелічені обставини, які могли їх призвести. Крім того відповідач 1 вважає, що підстави для встановлення судового контролю щодо виконання рішення в даній справі відсутні, оскільки з грудня 2018 року позивач отримує пенсію. На підставі викладеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Протокольно ухвалою суду від 26.12.2018 судове засідання відкладалось до 10.01.2019.

В судовому засіданні 10.01.2019 позивач та представник позивача підтримали заявлені вимоги в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідача 2 проти заявлених вимог, в частини вимог щодо УДКС у Дніпровському районі м.Запоріжжя, заперечив в повному обсязі з підстав, вкладених в відзиві на адміністративний позов.

У судове засідання 10.01.2019 представник відповідача 1, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не прибув.

Розгляд справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

У судовому засіданні 10 січня 2019 року, на підставі ст.250 КАС України, судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

В звязку з перебуванням судді Киселя Р.В. у відпустці, що підтверджується довідкою за вих.№02-35/19/9 від 18.01.2019, повний текст судового рішення складено та підписано 08.02.2019.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача 2, оголосивши зміст відзиву відповідача 1, розглянувши матеріали, зясувавши обставини адміністративної справи та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою від 27.09.2017 за № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 11).

Позивач є пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням серії ААИ №620834 (а.с.14), перебуває на обліку в Правобережному ОУПФУ м.Запоріжжя та отримує пенсію за віком з серпня 2016 року, що підтверджується розпорядженням №65710 від 03.08.2016 (а.с. 43).

Проте з червня 2018 року пенсійні виплати були припинені (призупинені).

У серпні 2018 року позивач звернувся до Правобережного ОУПФУ м.Запоріжжя з заявою щодо підстав припинення пенсійних виплат.

Листом від 10.09.2018 за №325/А-9 відповідач повідомив ОСОБА_1, що виплата пенсії була призупинена з червня 2018 року на підставі проведеної верифікації. 23.08.2018 комісією з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам у Дніпровському районі прийнято рішення поновити позивачу виплату пенсії з моменту припинення, враховуючи акт обстеження матеріально-побутових питань. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 визначено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, який здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Оскільки формування виплатних документів на вересень 2018 року завершено 23.08.2018, пенсія за вереснь 2018 року буде перерахована у жовтні 2018 року. Також позивачу було повідомлено, що до питання виплати пенсії за червень-вересень 2018 року можливо буде повернутися після прийняття окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України (а.с. 15-16).

Як вбачається з відзиву відповідача 1 на позов (а.с. 39-42) та доданих до нього документів (а.с. 43-58) позивач почав отримувати пенсію за грудень 2018 року. Сума заборгованості, що утворилась за період з 01.06.2018 по 31.11.2018 може бути виплачена позивачу, відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365», на умовах окремого порядку, після прийняття цього порядку Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись з наданою відповіддю та вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи спір по суті, суд керується наступним.

Згідно ч. 2 ст. 19 ОСОБА_4 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 ОСОБА_4 України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 ОСОБА_4 України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних,релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як передбачено ст. 46 ОСОБА_4 України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 64 ОСОБА_4 України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_4 України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 ОСОБА_4 України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону №1058-IV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на ОСОБА_4 України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону №1058-IV, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 49 Закону №1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Системний аналіз зазначених вище норм свідчить про те, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених ст. 49 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Між тим, рішення пенсійним органом щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії, з підстав визначених ст.49 Закону №1058-IV, не приймалося, доказів протилежного суду не надано.

У відзиві на позов відповідач 1 обґрунтовує свою позицію з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» (далі - Постанова №365).

Зокрема зазначає, що відповідно до пункт 15 Постанови №365 орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.».

Як встановлено з матеріалів справи, протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському району №16 від 20.07.2018, поновлено виплату пенсії з моменту припинення ОСОБА_1, враховуючи акт обстеження матеріально-побутових умов сімї (а.с. 24, 46-48). Також, Протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення, припинення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам по Дніпровському району №20 від 23.08.2018, продовжено виплату пенсії з моменту припинення ОСОБА_1, враховуючи акт обстеження матеріально-побутових умов сімї (а.с. 49-52). Проте незважаючи на зазначені рішення, пенсія позивачу не виплачувалась до листопада 2018 року включно, тому, заборгованість по виплаті пенсії не є заборгованістю за минулий період, оскільки заборгованість утворилась після звернення позивача з заявою від 09.07.2018 (а.с. 45) та після поновлення пенсійних виплат з моменту їх припинення.

Крім того, суд звертає увагу відповідача 1, що статтею 49 Закону №1058-IV такої підстави для припинення виплати (невиплати) пенсії як: «відсутність окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України» не передбачено.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України ( пункт 51 цього рішення ).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд також звертає увагу на положення статті 1 Конвенції, Статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Париж, 20.III.1952) яка передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права, положення Статті 14 Конвенції якою визначено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За правилами, встановленими пп. 4 п. 12 Порядку соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

З відзиву та наданих до нього документів вбачається, що рішення про скасування довідки не приймалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Суд також зазначає, що дана справа є типовою в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки 03.05.2018 Верховним Судом ухвалено рішення у зразковій справі №805/402/18 щодо аналогічних правовідносин. Постановою ОСОБА_5 Верховного Суду від 04.09.2018 зазначене рішення залишено без змін.

Рішенням у зразковій справі №805/402/18 встановлено, що у таких випадках припинення виплати пенсій є незаконним, оскільки воно вчинене з підстав, не передбачених Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд також зазначає, що право на одержання пенсії та інших соціальних виплат гарантовано кожному громадянину ОСОБА_4 та ОСОБА_6 України. Відсутність затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку здійснення соціальних (пенсійних) виплат за минулі періоди не може бути підставою для невиплати позивачу суми пенсії.

Стосовно вимоги позивача зобовязати відповідача 1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини пенсії у звязку з порушенням строків її виплати за період з червня 2018 року по місяць виплати заборгованості, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Питання, пов'язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок).

Згідно із ст. 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Зі змісту вказаних норм слідує, що їх поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III).

Відповідно до п. 1 Порядку його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

За змістом п. 2, 3 Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

У п. 4 Порядку закріплено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першочерговості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов'язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у ст. 3 Закону № 2050-ІІІ та п. 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов'язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Позивачу з період з червня по листопад 2018 року включно була нарахована, але не виплачена пенсія, що підтверджується: відзивом на позов (а.с. 39-42), розпорядженням №802163 від 24.07.2018 (а.с. 44), роздруківкою з Підсистеми Призначення та Виплати Пенсії протоколу призначення пенсії (а.с. 53-55), протоколом за період з 01.06.2018 по 31.12.2018 (а.с. 56) та іншими документами.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 46 Закону № 1058-IV, ст. 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком, компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Водночас компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією (у цій справі - пенсійним органом) добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічний підхід до застосування вказаних норм права висловлений Верховним Судом України у постановах від 19 грудня 2011 року (справа № 6-58цс11), від 11 липня 2017 року (справа № 21-2003а16), та Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року (справа № 336/4675/17), від 21 червня 2018 року (№ 523/1124/17), від 03 липня 2018 року (справа № 521/940/17), від 18.07.2018 (справа №185/515/16-а).

У даному випадку наявним є факт порушення встановлених строків виплати позивачу нарахованої пенсії за період з червня по листопад 2018 року включно, а отже позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо вимоги позивача про допуск до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає наступне.

За приписами ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про: 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) накладення арешту на активи, що пов'язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 14 частини першої статті 283 цього Кодексу.

Так, за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача 1 щодо невиплати позивачу пенсії за період з 31.01.2018 по 31.06.2018 та зобовязання відповідача вчинити певні дії по виплаті заборгованості по пенсії і компенсації втрати частини пенсії за період з червня по листопад 2018 року включно, у звязку з порушенням строків її виплати. Таким чином, вказаним судовим рішенням не присуджено виплату пенсій, а лише зобов'язано відповідача вчинити певні дії.

З огляду на таке, дане судове рішення не підпадає під перелік, визначений ч. 1 ст. 371 КАС України, а отже відсутні підстави для задоволення вимоги про допуск до негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Щодо вимоги позивача про зобовязання відповідача 1 подати звіт про виконання судового рішення у місячний строк з дати набрання рішенням законної сили, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Конструкція вказаної правової норми свідчить про те, що це є правом суду, а не імперативним обовязком.

З огляду на обставини справи, суд не вбачає підстав в даному випадку для застосування ст. 382 КАС України.

Крім того, гарантія виконання судового рішення забезпечується також положеннями ст. 14 КАС України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Позивачем не надано доказів того, що відповідач 1 буде ухилятись від виконання судового рішення.

Таким чином, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Що стосується вимог стягнути з відповідача 2 на користь позивача 6000,00 грн. моральної шкоди, яка полягала у невиплаті з червня 2018 року, призначеної позивачу пенсії, то суд зазначає наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Як зазначено у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, на переконання суду, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження заподіяння йому негативних наслідків (фізичного болю, душевних страждань, тощо), з якими законодавець повязує наявність підстав для стягнення моральної шкоди, що зумовлює відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог.

Крім того, на обґрунтування підстав стягнення саме з відповідача 2 моральної шкоди, позивач посилається на п.10-1 Пленуму Верховного Суд України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, в якому зазначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Однак позивач та його представник не навів жодних доводів чому саме УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя повинно бути відповідачем 2 по даній справі і яке відношення відповідач 2 має до відповідача 1.

У своїй діяльності УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя керується ОСОБА_4 та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до ОСОБА_4 та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, а також дорученнями Кабінету Міністрів України і Міністра фінансів, Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 03 серпня 2011 року № 845 (зі змінами), ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до п. 36 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (зі змінами), у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку, стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Відповідно до п. 24. Порядку стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник, документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Тобто відповідач 2 може здійснювати стягнення шкоди при наявності відкритих рахунків боржника (в даному випадку відповідача 1) в УДКСУ у Дніпровському районі м.Запоріжжя, в якому обслуговується боржник.

На теперішній час в УДКСУ у Дніпровському районі м. Запоріжжя не обслуговується відповідач 1, тобто відсутні відкриті рахунки, що підтверджується довідкою відповідача 2 від 02.10.2018 №01-08/142-1096 (а.с. 37). Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 моральної шкоди в розмірі 6000 грн. є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені ОСОБА_4 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Питання розподілу судових витрат врегульовано ст.139 КАС України.

При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн., який підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного ОУПФУ м. Запоріжжя.

Керуючись ст. ст. 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 69093, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 13.10.1953 р.н.), в особі адвоката ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, 69118), до Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (вул. Запорізького козацтва, буд. 25-Б, м.Запоріжжя, 69076, ) та Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Запоріжжя Запорізької області (вул. Штурмова, буд. 9, м. Запоріжжя, 69096, ) про визнання дій протиправними, зобовязання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за віком за період червень-листопад 2018 року включно.

Зобовязати Правобережне обєднане управління Пенсійного фонду України м.Запоріжжя (вул. Запорізького козацтва, буд. 25-Б, м.Запоріжжя, 69076, ) виплатити ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 69093, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 13.10.1953 р.н.) заборгованість з пенсії за віком, яка нарахована за період червень-листопад 2018 року включно, та здійснити ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 69093, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 13.10.1953 р.н.) компенсацію втрати частини доходів за період червень-листопад 2018 року включно, у відповідності з вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Правобережного обєднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (вул. Запорізького козацтва, буд. 25-Б, м.Запоріжжя, 69076, ) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, 69093, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 13.10.1953 р.н.) судові витрати у розмірі суми сплаченого судового збору 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 коп.).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 08.02.2019.

Суддя Р.В. Кисіль