Справа № 460/4815/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/2759/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Макарика В.Я., Глушка І.В.,

з участю секретаря судового засідання Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року (суддя першої інстанції Швед Н.П., м. Яворів),

В С Т А Н О В И В :

20 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Яворівського районного суду Львівської області з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про зарахування до загальної вислуги років у Збройних Силах України строк навчання у Криворізькому військовому ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою період з 01.09.1992 по 06.06.1995 та зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 зарахувати вказаний строк проходження військової служби у загальний строк безперервної військової служби та провести перерахунок вислугів років, встановивши початком проходження військової служби 01.09.1992 року.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Із таким рішенням суду не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає рішення суду першої інстанції незаконним, таким що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та постановити інше рішення - про задоволення позову. В обгрунтування вимог зазначає, що відповідачем неправомірно відмовлено позивачу у внесенні відповідного запису до особової справи, стосовно початку перебування на військовій службі з дня прибуття на навчання до Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою, тобто з 01.09.1992 по 06.06.1995 та у зарахуванні вказаного строку проходження військової служби у загальний строк безперервної військової служби та проведенні перерахунку вислуги років, встановивши початком проходження військової служби 01.09.1992.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив щодо доводів апелянта та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник апелянта Клюнк Ю.Є. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити її з підстав, що у ній наведені.

Представник відповідача Комаревцев О.С. у судовому засіданні заперечив щодо доводів апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно довідки, виданої начальником Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою №80 від 01.03.2007, ОСОБА_1 навчався в Криворізькій спеціальній школі інтернат з посиленим вивченням російської мови і фізичної підготовки, який в подальшому був реорганізований в Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою. Термін навчання ОСОБА_1 з 01.09.1992 (наказ №112 від 28.08.1992) по 06.06.1995 (наказ №39).

Згідно витягу з наказу №39 начальника Криворізького ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою від 06 червня 1995 року «Про розподіл ліцеїстів випускного курсу до вищих військово-навчальних закладів», ОСОБА_1 направлений до Одеського інституту сухопутних військ.

20.09.2017 ОСОБА_1 звернувся із рапортом до т.в.о. військової частини НОМЕР_1 про зарахування до загальної вислуги років у Збройних Силах України строку навчання у Криворізькій спеціальній школі інтернат з посиленим вивченням російської мови і фізичної підготовки, який в подальшому був реорганізований в Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою.

29.09.2017 листом т.в.о. командира даної військової частини йому було відмовлено у зарахуванні строку навчання у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою у загальний строк військової служби та у строк безперервної служби.

Вважаючи таку відмову незаконною, позивач звернувся звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою, де навчався позивач, в період з 01.09.1991 по 06.06.1995 не належить до військових навчальних закладів, а створений з метою підготовки кандидатів для вступу до цих закладів, тому навчання у ньому не можна вважати навчанням у військовому навчальному закладі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про загальний військовий обов`язок та військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) початком перебування на військовій службі вважається: день прибуття до військового комісаріату для відправлення у військову частину - для призовників і офіцерів, призваних із запасу; день від`їзду до місця служби, вказаний у розпорядженні, виданому військовим комісаріатом, - для військовозобов`язаних і жінок; день прибуття на навчання до військово-навчального закладу (військового ліцею), вказаний у приписі, виданому військовим комісаріатом, для допризовників, призовників і військовозобов`язаних.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону № 2232-ХІІ (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді) початком проходження військової служби вважається: 1) день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту - для громадян, призваних на строкову військову службу; 2) день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації; 3) день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних; 4) день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Частиною 1 статті 2 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військова служба - є почесним обов`язком кожного громадянина України, особливим видом державної служби, пов`язаної з виконанням громадянином України загального військового обов`язку і службою на конкурсно-контрактній основі у Збройних Силах України та інших військах, створених відповідно до законодавства України. Встановлюються такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин; військова служба жінок за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу; військова служба за контрактом прапорщиків і мічманів; військова служба за контрактом курсантів (слухачів) військово-навчальних закладів і студентів кафедр військової підготовки (факультетів військової підготовки, відділень військової підготовки) вищих цивільних навчальних закладів; військова служба за контрактом офіцерського складу.

Вимогами ч. 1 ст. 12 Закону № 2232-ХІІ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що громадяни, які виявили бажання вступити до військово-навчальних закладів, проходять підготовку у військових ліцеях, середніх загальноосвітніх навчально-виховних закладах, в організаціях Товариства сприяння обороні України, на підготовчих курсах при вищих навчальних закладах або самостійно.

Видами військової служби згідно з ч. 4 ст. 12 Закону № 2232-ХІІ є: строкова військова служба; військова служба за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 року № 490 «Про реформу системи військової освіти» Ліцей, в якому навчався позивач в період з 01.09.1991 по 06.06.1995 створений з метою підготовки кандидатів для вступу до військових навчальних закладів.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про помилковість доводів позивача про те, що Криворізький ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою є військовим ліцеєм, оскільки на день зарахування в списки даного навчального закладу він був Криворізькою спецшколою інтернат, даний ліцей є комунальним закладом, який відноситься до Міністерства освіти і науки України, а не до Міністерства оборони України.

Відмовляючи у зарахуванні до загального строку військової служби позивача період навчання його у ліцеї відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі №825/1086/17.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

Враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яворівського районного суду Львівської області від 25 вересня 2018 року у справі № 460/4815/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді В.Я. Макарик

І.В. Глушко

Повний текст постанови складено 05 лютого 2019 року.