Справа № 809/66/14
Суддя: Прокопенко Олександр Борисович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року

м. Київ

Справа № 809/66/14

Провадження № 11-1136апп18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Прокопенка О. Б.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

розглянувши в порядку письмового провадженнясправу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - Банк) до Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області (далі - Реєстраційна служба), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, скасування рішень щодо реєстрації права власності, визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити дії

за касаційною скаргою Банку на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року (судді Ніколін В. В., Гінда О. М., Качмар В. Я.),

УСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати незаконними дії державного реєстратора Реєстраційної служби та скасувати ухвалені ним у період з лютого по вересень 2013 року рішення про реєстрацію за третіми особами права власності на квартири у будинку 7 на вул. В. Стуса у м. Калуші, визнати недійсними свідоцтва про право власності на ці квартири, зобов'язати відповідача внести зміни до Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Банк послався на те, що державна реєстрація права власності здійснена відповідачем з порушенням встановленого законом порядку, оскільки згаданий вище об'єкт нерухомості був предметом іпотеки відповідно до укладеного Банком та суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_22 договору іпотеки від 1 липня 2004 року.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 1 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовив.

У ході розгляду справи суд установив таке.

1 липня 2004 року між Банком та ОСОБА_22 (позичальник) укладено договір № 305pv-04, за умовами якого Банк відкриває позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, терміновості, платності у розмірі 250 000 доларів США з оплатою по процентній ставці 15 відсотків річних.

Цього ж дня Банк та суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_22 уклали договір, за яким ОСОБА_22 як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за згаданим вище договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії, передав в іпотеку Банку приміщення гуртожитку загальною площею 4136,9 кв. м за адресою: Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Стуса, 7.

Вказані майнові права внесені до Державного реєстру іпотек 2 липня 2004 року, що підтверджується відповідним витягом.

ОСОБА_22 уклав з третіми особами договори про пайову участь в реконструкції багатоквартирного житлового будинку на вул. В. Стуса, 7 в м. Калуші, за умовами яких він проводить реконструкцію шестиповерхового приміщення гуртожитку за вказаною адресою під житловий будинок, а пайовики беруть участь і вносять кошти на цю реконструкцію для отримання квартири, а саме: договір НОМЕР_13 від 11 січня 2006 року з ОСОБА_3 на квартиру НОМЕР_1, договір № 41 від 1 листопада 2005 року з ОСОБА_4 на квартиру НОМЕР_2, договір № 14 від 20 липня 2005 року зі ОСОБА_5 на квартиру НОМЕР_3, договір № 18 від 4 серпня 2005 року із ОСОБА_6 на квартиру НОМЕР_4, договір № 32 від 4 січня 2006 року з ОСОБА_7 на квартиру НОМЕР_5, договір від 26 квітня 2005 року з ОСОБА_8 на квартиру НОМЕР_7, договір № 20 від 7 жовтня 2005 року з ОСОБА_9 на квартиру НОМЕР_6, договір № 35 від 5 січня 2006 року з ОСОБА_10 на квартиру НОМЕР_9, договір № 15 від 27 липня 2005 року з ОСОБА_23 на квартиру НОМЕР_8, договір НОМЕР_19 від 5 січня 2006 року з ОСОБА_12 на квартиру НОМЕР_10, договір за № 16 від 27 липня 2005 року з ОСОБА_13 на квартиру НОМЕР_11, договір НОМЕР_6 від 18 листопада 2005 року з ОСОБА_14 на квартиру НОМЕР_12, договір № 8 від 1 лютого 2005 року з ОСОБА_15 на квартиру НОМЕР_14, договір № 23 від 4 листопада 2005 року з ОСОБА_16 на квартиру НОМЕР_13, договір НОМЕР_9 від 4 листопада 2004 року з ОСОБА_24 на квартиру НОМЕР_16, договір НОМЕР_1 від 27 вересня 2005 року з ОСОБА_18 на квартиру НОМЕР_15, договір за НОМЕР_17 від 10 січня 2005 року з ОСОБА_19 на квартиру НОМЕР_19, договір № 4 від 24 січня 2005 року з ОСОБА_20 на квартиру НОМЕР_17, договір НОМЕР_12 від 21 січня 2005 року зі ОСОБА_21 на квартиру НОМЕР_18.

На виконання умов зазначених вище договорів про пайову участь ОСОБА_22 та згадані пайовики склали акти приймання-передачі житла, згідно з якими ОСОБА_22 передав третім особам відповідні квартири у будинку № 7 на вул. В. Стуса в м. Калуші Івано-Франківської області.

Про здійснення ОСОБА_22 реконструкції приміщень гуртожитку, розташованого у м. Калуші на вул. Стуса, 7, площею 4136,9 кв. м під житлові квартири та офісні приміщення за рахунок залучення коштів фізичних осіб згідно з договорами про пайову участь та відчуження цих житлових приміщень з метою погашення кредиту за рахунок надходжень від реалізації квартир позивачу було відомо ще в 2006 році. Проти таких дій ОСОБА_22 Банк не заперечував. Зазначене підтверджується поясненнями ОСОБА_22, нададаними ним у судовому засіданні, його заявою від 27 червня 2006 року про продовження терміну дії кредитного договору від 1 липня 2004 року № 305рv-04, обґрунтуванням до неї, актами перевірки наявності і схоронності предмета застави, додатковими угодами до кредитного договору.

26 листопада 2012 року за № ІФ 3 Інспекція ДАБК Івано-Франківської області зареєструвала Декларацію готовності об'єкта до експлуатації «Реконструкція викуплених приміщень гуртожитку по вул. В.Стуса, 7 під житлові квартири та офісні приміщення в м. Калуш».

Державними реєстраторами прав на нерухоме майно Реєстраційної служби, за заявами третіх осіб, на підставі декларації про готовність об'єкта до експлуатації, договорів про пайову участь, актів приймання-передачі житла, актів звірки розрахунків, технічних паспортів на квартири проведено державну реєстрацію прав власності на квартири, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, згідно з рішеннями про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 березня 2013 року № 788834 за ОСОБА_3 - квартира НОМЕР_1, від 29 березня 2013 року № 1232291 за ОСОБА_4 - квартира НОМЕР_2, від 26 квітня 2013 року № 2020649 за ОСОБА_5 - квартира НОМЕР_3, від 30 квітня 2013 року № 2076690 за ОСОБА_6 - квартира НОМЕР_4, від 7 травня 2013 року № 2137068 за ОСОБА_7 - квартира НОМЕР_5, від 16 травня 2013 року № 2299234 за ОСОБА_8 - квартира НОМЕР_7, від 17 травня 2013 року № 2360502 за ОСОБА_9 - квартира НОМЕР_6, від 24 травня 2013 року № 2544947 за ОСОБА_10 - квартира НОМЕР_9, від 24 травня 2013 року № 2548036 за ОСОБА_23 - квартира НОМЕР_8, від 24 травня 2013 року № 2567774 за ОСОБА_12 - квартира НОМЕР_10, від 1 червня 2013 року № 2782628 за ОСОБА_13 - квартира НОМЕР_11, від 4 червня 2013 року № 2859695 за ОСОБА_14 - квартира НОМЕР_12, від 7 червня 2013 року № 2957431 за ОСОБА_15 - квартира НОМЕР_14, від 21 червня 2013 року № 3359167 за ОСОБА_16 - квартира НОМЕР_13, від 3 липня 2013 року № 3620741 за ОСОБА_17 - квартира НОМЕР_16, від 4 липня 2013 року № 3634805 за ОСОБА_18 - квартира НОМЕР_15, від 14 серпня 2013 року № 4991973 за ОСОБА_19 - квартира НОМЕР_19, від 18 вересня 2013 року № 5994838 за ОСОБА_20 - квартира НОМЕР_17, від 24 вересня 2013 року № 6146805 за ОСОБА_21 - квартира НОМЕР_18, та видано відповідні свідоцтва про право власності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав на те, що державними реєстраторами дотримано вимоги законодавства щодо перевірки відомостей про нерухоме майно, право на яке заявлено до реєстрації, речових прав на нього та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав на нерухоме майно та поданих документах. Згідно з інформацією із зазначеного реєстру, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості щодо перебування об'єктів нерухомого майна, права на які були заявлені до реєстрації, відсутні. У відповідача не було підстав для відмови в реєстрації прав власності третіх осіб та видачі відповідних свідоцтв.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 6 вересня 2016 року постанову суду першої інстанції скасував та закрив провадження в адміністративній справі на підставі чинного на той час пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а спір має вирішуватись за правилами Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Банк подав касаційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права просить скасувати ухвалені ними судові рішення та прийняти постанову про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на підставі договорів про пайову участь реконструкції житлового будинку відбулось відчуження предмета іпотеки та перехід права власності від одного власника до дев'ятнадцятьох. Державний реєстратор перед проведенням державної реєстрації права власності на квартири зобов'язаний був отримати від заявників документ, що підтверджує факт надання згоди Банку на відчуження або інше визначення юридичної долі нерухомого майна, яке перебуває в іпотеці. На переконання Банку, оскільки предметом спору у цій справі є оскарження дій державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень щодо незаконного проведення державної реєстрації речового права на нерухоме майно, яке перебувало в іпотеці, без згоди іпотекодержателя, справа підлягає вирішенню судом саме адміністративної юрисдикції.

У відзиві на касаційну скаргу Банку треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача вказали на безпідставність її вимог та законність оскаржуваних судових рішень. Відповідач відзиву на касаційну скаргу не подав.

Дослідивши в межах, визначених частиною першою статті 341 КАС, наведені в касаційній скарзі доводи щодо порушення судом правил предметної юрисдикції, заслухавши суддю-доповідача про обставини, необхідні для ухвалення судового рішення, та перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК(у редакції, чинній на час ухвалення судами рішень у справі) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Стаття 2 КАС (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду та розгляду справи судами) завданням адміністративного судочинства визначала захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пункт 1 частини першої статті 3 КАС (у згаданій редакції) справою адміністративної юрисдикції визнавав публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами частини першої статті 17 КАС (у зазначеній редакції) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Наведене узгоджується й з положеннями статей 2, 4, 19 чинного КАС, які закріплюють завдання адміністративного судочинства, визначення понять публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

З огляду на положення частини першої статті 19 ЦПК та пункту 13 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України вимоги щодо реєстрації майна, інших реєстраційних дій можуть розглядатися судами в порядку цивільного чи господарського судочинства (залежно від суб'єктного складу), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав у зв'язку з оскарженням заінтересованою особою не самої реєстраційної дії (рішення), а підстави її проведення, як-от правочину, свідоцтва тощо.

Таке розмежування обумовлене й обсягом судового контролю в адміністративному судочинстві, визначеним частиною другою статті 2 КАС, який не охоплює оцінку правомірності діянь/рішень суб'єкта владних повноважень з огляду на наслідки, які це діяння/рішення спричинили, чи правомірність юридичного факту, що став підставою для здійснення реєстраційних дій.

Так, Банк оскаржує до адміністративного суду дії суб'єктів владних повноважень - державних реєстраторів, пов'язані з реєстрацією права власності третіх осіб, посилаючись при цьому на недотримання цими суб'єктами встановленого законом порядку проведення такої реєстрації.

Та поряд із цим позивач наголошує як у позовній заяві, так і в касаційній скарзі на порушенні оскаржуваними рішеннями його майнового права на згаданий вище об'єкт нерухомості як іпотекодержателя, у тому числі й у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_22 умов договору іпотеки в частині отримання дозволу іпотекодержателя на відчуження предмета іпотеки.

Таким чином, Банк, оскаржуючи реєстраційні дії, фактично має на меті захист свого майнового права на об'єкти цих дій, відчуження яких вважає незаконним. Крім того, вирішення цього спору стосуватиметься не лише майнових прав позивача, а й набутих третіми особами речових прав, відтак - спірні у цій справі правовідносини не можна вважати публічно-правовими,що виключає її розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Отже, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб'єктний склад, дійшов правильного висновку про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів.

Щодо доводів Банку про неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції при вирішенні спору по суті Велика Палата Верховного Суду, зважаючи на положення частини першої як чинної статті 328 КАС, так і статті 211 КАС у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, вважає за необхідне вказати на неможливість касаційного перегляду в цьому провадженні постанови суду першої інстанції, апеляційного перегляду якої не відбулося.

За правилами частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне касаційну скаргу Банку залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року- без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» залишити без задоволення.

2. Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. Б. Прокопенко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. БакулінаН. П. Лященко
В. В. БританчукЛ. І. Рогач
Д. А. ГудимаІ. В. Саприкіна
В. І. ДанішевськаО. М. Ситнік
О. С. ЗолотніковВ. Ю. Уркевич
О. Р. КібенкоО. Г. Яновська
В. С. Князєв