Справа № 2540/3152/18
Суддя: Лічевецький Ігор Олександрович
Дата ухвалення: 2019-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2540/3152/18 Суддя (судді) першої інстанції: Тихоненко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Земляної Г.В., при секретарі - Бродацькій І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом у якому просив:

- визнати протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у переведенні ОСОБА_3 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

- зобов'язати Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України перевести позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» та здійснити виплату заборгованості, що виникне на день такого перерахунку з урахуванням раніше проведених виплат.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що Чернігівським ОУПФУ протиправно відмовлено у переведенні останнього на пенсію за віком на підставі Закону України «Про державну службу», оскільки позивач має достатній стаж державної служби, що підтверджується трудовою книжкою.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у переведенні ОСОБА_3 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу». Зобов'язано Чернігівське об'єднане управління Пенсійного фонду України перевести ОСОБА_3 на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з моменту звернення з заявою від 07.12.2017 року. В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зокрема, скаржник стверджує про відсутність у ОСОБА_3 необхідного стажу для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 18.12.2013 перебуває на обліку в Чернігівському ОУПФ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

07.12.2017 позивач звернувся до Чернігівського ОУПФ України із заявою про переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Листом Чернігівського ОУПФ України від 02.04.2018 № 7857/06 повідомлено ОСОБА_3, що для його переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» немає законних підстав, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж державної служби 20 років.

10.07.2018 позивач повторно звернувся до Чернігівського ОУПФУ з заявою щодо переведення його на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з дати первинного звернення, оскільки проходження військової служби в лавах Радянської армії зараховується до стажу державної служби.

Листом Чернігівського ОУПФ України від 09.08.2018 № 819/06/П-7 відмовлено позивачу у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки відсутні законні підстави для зарахування до стажу державної служби періодів військової служби з 11.05.1972 по 03.06.1974 та з 31.07.1977 по 28.01.1983.

01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (надалі за текстом - Закон № 889-VIII), згідно частини 2 Прикінцевих та перехідних положень якого визнано такими, що втратили чинність, зокрема, Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Відповідно до частини 1 ст. 37 Закону 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

До досягнення віку, встановленого першим реченням частини першої цієї статті, право на пенсію за віком мають державні службовці - чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 60 років 6 місяців - які народилися з 1 січня 1953 року по 31 грудня 1953 року.

Отже, необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Тобто до 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01.05.2016 відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

При цьому законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону 3723-ХІІ.

Так, відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (надалі за текстом - Закон №889-VIII) державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" (Відомості Верховної Ради України, 1993 року, №52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (надалі за текстом - Порядок).

Відповідно до пункту 3 Порядку, до стажу державної служби включається, зокрема час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях.

При цьому до стажу державної служби осіб включаються усі види військової служби, які вони проходили у Збройних Силах та інших військових формуваннях України та колишнього СРСР.

У зв'язку з чим ОСОБА_3 має право на врахування до стажу державної служби проходження служби в у Збройних Силах та інших військових формуваннях України та колишнього СРСР в період з 11.05.1972 по 03.06.1974 та з 31.07.1977 по 28.01.1983.

Отже, стаж державної служби позивача складає більше 20 років.

Враховуючи, що позивач досяг відповідного віку, має необхідний страховий стаж роботи, та має не менш як 20 років стажу державної служби, він набув права на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ на підставі п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а тому відмова відповідача у переведенні його на пенсію відповідно до ст. 37 Закону №3723-ХІІ є протиправною.

З огляду на наведені правові норми та фактичні обставини справи слід погодитись з висновком суду попередньої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо вимоги позивача про компенсацію витрат, що пов'язані із прибуттям до суду у сумі 240 грн., колегією суддів встановлено наступне.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 135 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її законному представнику сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Частиною третьою ст. 135 КАС України визначено, що граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов'язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних, адміністративних та господарських справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 року №590 передбачено, що витрати пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла, - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, її представникові не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Відповідно до підпункту 170.9.1 пункту 170.9 ст. 170 Податкового кодексу до оподатковуваного доходу не включаються також витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені у зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кожен календарний день такого відрядження, а для відряджень за кордон - не вище 80 євро за кожен календарний день такого відрядження за офіційним обмінним курсом гривні до євро, установленим Національним банком України, в розрахунку за кожен такий день.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 №2629-VІІI мінімальна заробітна плата встановлена на 2019 рік у розмірі 4173 грн.

Таким чином, максимальні встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження встановлено в розмірі 417,30 грн. (0,1 від 4173 грн.).

Відповідно до частини 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 витрати, пов'язані із прибуттям до суду в сумі 240 грн.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2018 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (14005, м. Чернігів, просп. Миру, 44; ) на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; іпн. НОМЕР_1) 240 (двісті сорок) грн. 00 коп. витрат, що пов'язані із прибуттям до суду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 05 лютого 2019 р.

Головуючий суддя І.О.Лічевецький

суддя В.П.Мельничук

суддя Г.В.Земляна