Справа № 1140/2139/18
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2019 року м. Дніпросправа № 1140/2139/18
Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року (суддя суду 1 інстанції Притула К.М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення (у формі листа) Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.06.2018 року №1-7195/0-4296/0/17-18, яким ОСОБА_3, відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, яка розташована на території Озерської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, яка розташована на території Озерської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, яка отримана відповідачем 12.02.2018. Проте, Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області безпідставно не надано відповіді на вказану заяву у встановлений законодавством термін, чим допущено порушення пункту 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги». У зв'язку з неотриманням від відповідача відповіді на подану заяву, позивач уклав договір на розробку проекту землеустрою. Повідомлення про початок розробку проекту землеустрою позивачем у встановлені законодавством строки надіслано поштою на адресу позивача та отримано останнім 20.03.2018.

Позивачу виготовлено проект землеустрою та погоджено у встановленому законодавством порядку, земельну ділянку внесено до Державного земельного кадастру та присвоєно кадастровий номер. Також проект землеустрою, на акті прийомки-передачі межових знаків погоджено суміжниками. 01.06.2018 позивач звернувся до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою надавши повний оригінальний примірник проекту землеустрою та оригінал Витягу з Державного земельного кадастру. Проте відповідачем протиправно, з не передбачених законом підстав відмовлено у затвердженні проекту землеустрою. Позивач стверджує, що ним виконано всі вимоги законодавства для затвердження проекту землеустрою.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним і скасовано рішення (у формі листа) Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.06.2018 року №1-7195/0-4296/0/17-18, яким ОСОБА_3, відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, яка розташована на території Озерської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1 Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області затвердити ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, яка розташована на території Озерської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1 Застосовано судовий контроль за виконанням судового рішення шляхом зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області подати у місячний строк, з дня набрання законної сили, звіт про його виконання.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно та неправомірно відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою, зазначивши, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймається не на власний розсуд Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, а виключно у встановленому законом порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що позивач не дотримався всіх вимог законодавства для надання дозволу органом на затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,00 га, а тому позивач не набув права «правомірного очікування», яке б підлягало судовому захисту.

Зазначає, що вимога про зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням в дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру в області, що не відповідає завданням адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

У відповідності до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 09 лютого 2018 року позивач, з метою реалізації права на отримання земельної ділянки в межах норм безкоштовної приватизації, звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га на території Озерської сільської ради Світловдського району Кіровоградської області. (а.с.18)

Вказану заяву отримано відповідачем 12.02.2018 року. (а.с.18 зворотній бік)

Відповідачем не надано ні до суду першої ні до суду апеляційної інстанції жодних доказів розгляду вказаної заяви поданої позивачем та направлення відповідачем на адресу позивача відповіді за результатом її розгляду.

У зв'язку, з неотриманням у встановлений Земельним кодексом України та Законом України «Про адміністративні послуги» строк відповіді, діючи за принципом мовчазної згоди, позивачем замовлено розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

16.03.2018 між ОСОБА_3 (замовник) та ФОП ОСОБА_4 (виконавець за договором) укладено договір №218/ПР на виконання робіт по розробці проекту землеустрою. (а.с.22)

16.03.2018 року позивачем до ГУ Держгеокадастру у Кіровоградській області подано повідомлення про те, що ним замовлено розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, загальною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства. (а.с.19)

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджено дотримання позивачем, при замовленні розроблення проекту землеустрою, строків, встановлених частиною 7 статті118 Земельного кодексу України.

За замовленням позивача виготовлено проект землеустрою, який відповідно до висновку від 24.05.2018 погоджено експертом державної експертизи. ( а.с. 22- 28)

Ділянку внесено до Державного земельного кадастру та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1

01.06.2018 позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області щодо прийняття рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області від 15.06.2018 № І-7195/0-4296/0/17-18 позивачу було відмовлено у задоволенні заяви з підстав невідповідності проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: матеріали встановлених межових знаків провести у відповідність до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376 та узгодити із відомостями Державного земельного кадастру ( щодо поворотних точок); інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки у витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку не відповідає поданій документації із землеустрою.Також, зазначено, що управлінням розглянуто заяву ОСОБА_3 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 2,00 га на території Озерської сільської ради Світловодського району Кіровоградської області для ведення особистого селянського господарства, за результатами якої надано відповідь від 23.02.2018 року №І-1373/0-1291/0/17-18. При цьому, повідомлення, що зареєстроване у Головному управлінні Держгеокадстру у Кіровоградській області від 21.03.2018 року за №І-3293/0/16-18 не може вважатись належним виконанням вимог ст. 118 Земельного кодексу України. (а.с. 29)

Положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з частиною 2 статті 116 Земельного кодексу України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя статті 116 Земельного кодексу України).

Положеннями статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. (ч.7 ст.118 ЗК України)

Відповідно до частини 8 статті 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про землеустрій» документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації, в тому числі у вигляді проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Статтею 30 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.

Згідно частини 1 статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини 4 статті 186-1 Земельного кодексу України розробник подає на погодження до органу, визначеного в частині першій цієї статті, за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а до органів, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, - завірені ним копії проекту.

Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері (ч.5 ст.186-1 ЗК України).

Згідно з частиною 6 та 8 ст.186-1 Земельного кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У висновку про відмову погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, має бути надано вичерпний перелік недоліків проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та розумний строк для усунення таких недоліків (який за письмовим проханням розробника проекту може бути продовжений).

Органами, зазначеними в частинах першій - третій цієї статті, може бути відмовлено у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у разі, якщо не усунено недоліки, на яких було наголошено у попередньому висновку. Не можна відмовити у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з інших причин чи вказати інші недоліки.

Частиною 9 статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

З вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов'язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Отже, відповідно до наведеного правового регулювання, в разі погодження проекту землеустрою у відповідності до статті 186-1 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, позбавлений можливості приймати альтернативні рішення крім як рішень про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова відповідача, оформлена листом від 15.06.2018, не містить будь-яких відомостей стосовно ненадання позивачем разом із заявою про затвердження проекту землеустрою погодженого проекту землеустрою, у встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України порядку, та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

В той же час, як встановлено судом, вказаний проект землеустрою погоджений у відповідності до вимог статті 186-1 ЗК України, відомості щодо державної реєстрації сформованої земельної внесено до Державного земельного кадастру та присвоєно відповідний кадастровий номер.

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи позивачу у затвердженні проекту землеустрою, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, Законом України «Про землеустрій», без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, а тому наявні підстави для визнання вказаної відмови протиправною.

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом даної адміністративної справи є відмова відповідача, прийнята за результатом розгляду заяви поданої позивачем про затвердження проекту землеустрою. Однак, доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до безпідставності вимог позивача про зобов'язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що є втручанням в дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру в області. Жодних інших доводів щодо правомірності відмови відповідачем у затвердженні проекту землеустрою та щодо висновків суду першої інстанції по суті спірних правовідносин, апеляційна скарга не містить, що свідчить про необґрунтованість апеляційної скарги.

Вирішуючи питання щодо дискреційності повноважень відповідача в даному випадку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Натомість, як уже зазначалось вище, частина 9 статті 118 Земельного кодексу України не передбачає відмови відповідача у затвердженні проекту землеустрою, у разі надходження до нього погодженого проекту, і містить єдине правило - затвердити такий проект протягом двох тижнів після надходження.

Отже, в даних правовідносинах відсутня дискреція щодо повноважень Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, оскільки його обов'язок затвердити погоджений проект землеустрою імперативно визначений статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов'язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб'єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 245 КАС України, відповідно до пункту 2 частини 1 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Враховуючи наведене, з огляду на приписи частини 9 статті 118 Земельного кодексу України , в даному випадку належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі відповідачем не зазначено, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі та застосування норм права, виходячи з визначених позивачем спірних правовідносин.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті спору, передбачені статтею 317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321,322, 327, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з 05.02.2019 та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 05.02.2019.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя Ю.В. Дурасова