Справа № 1540/3446/18
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П'ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/3446/18

Категорія: 3.5 Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.
час і місце ухвалення: письмове провадження, м. Одеса

П'ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Семенюк Г.В.

суддів: Потапчук В.О. , Шляхтицький О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П'ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправним рішення від 08.05.2018р. № 14-02-21/31, визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправним рішення від 08.05.2018р. № 14-02-21/31, визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем до того, як ним було отримано відповідну інформацію, яка нібито підтверджує надання недостовірної інформації.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 08.05.2018 року № 14-02-21/31 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 28.11.2017 року № НОМЕР_2. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо вилучення довідок про взяття на облік ВПО віл 28.11.2017 року НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4. Зобов'язано Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради повернути ОСОБА_1 довідки про взяття на облік ВПО від 28.11.2017 року НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо припинення виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання з 08.05.2018 року. Зобов'язано Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відновити виплати щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання з 08.05.2018 року.

Не погодившись з Рішенням суду першої інстанції, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати Рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 надала недостовірну інформацію про фактичне місце свого проживання.

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 08.05.2018 року Управлінням соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради прийнято рішення № 14-02-21/31 про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 від 28.11.2017 року НОМЕР_2 з підстав подання завідомо недостовірних відомостей, а саме: проживання в м. Одесі з 2013 року. Також, працівниками Управління було вилучено довідки про взяття на облік ВПО ОСОБА_1 - НОМЕР_5 та її малолітніх дітей: ОСОБА_4 - НОМЕР_4, ОСОБА_2 - НОМЕР_3, а також припинено їм виплату щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання.

Вважаючи означені дії та рішення Управління протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Управління соціального захисту населення в Суворовському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 08.05.2018 року № 14-02-21/31 є протиправними, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Колегія суддів погоджується з означеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20.10.2014 року, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Згідно з частиною першою, другою статті 4, 7 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Разом із заявою заявник подає документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документ, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, або свідоцтво про народження дитини.

У разі наявності в документі, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, або документі, що посвідчує особу та підтверджує її спеціальний статус, відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи або рішення про відмову у видачі довідки з обов'язковим зазначенням підстави відмови, підписане керівником уповноваженого органу, видається заявнику в день подання заяви.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1706-VII довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Відповідно статті 9 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщена особа має право на отримання соціальних та адміністративних послуг за місцем перебування.

Згідно зі ст. 3 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. У цій же статті передбачено, що документами, до яких вносяться відомості про місце проживання, є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

З огляду на наведене вище, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, який підтверджує зареєстроване місце проживання в розумінні Закону № 1382-IV. Разом з тим, призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам має свої особливості, зумовлені обставинами, які змусили цих осіб залишити своє місце проживання.

За частиною другою статті 2 Закону № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам (далі - Порядок № 365), який визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування (пункт 1).

Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 365 соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 365 (в редакції, чинній на дату виникнення спірних відносин) структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Рішення комісії про відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати може бути оскаржене до суду (пункт 16).

Відповідно до п. 2 Порядку «надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» (Порядок № 505), грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Згідно п. 3 Порядку № 505, грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сімю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сімї (далі - уповноважений представник сімї) у таких розмірах, зокрема:

для осіб, які отримють пенсію, та дітей 1000 гривень на одну особу (члена сімї);

для працездатних осіб - 442 гривні на одну особу (члена сімї).

Загальний розмір допомоги на сімю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сімї та не може перевищувати 3000 гривень, для сімї, до складу якої входять особи з інвалідністю або діти з інвалідністю, - 3400 гривень, для багатодітної сімї - 5000 гривень.

Відповідно до ч. 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», заявнику може бути відмовлено у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, якщо:

відсутні обставини, що спричинили внутрішнє переміщення, визначені у статті 1 цього Закону;

у державних органів наявні відомості про подання завідомо неправдивих відомостей для отримання довідки;

заявник втратив документи, що посвідчують його особу, до їх відновлення;

у заявника немає відмітки про реєстрацію місця проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, та відсутні докази, що підтверджують факт проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення, визначені частиною сьомою цієї статті;

докази, надані заявником для підтвердження факту проживання на території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у зв'язку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, не доводять факту проживання заявника на території зазначеної адміністративно-територіальної одиниці.

19.08.2015 року позивач вперше звернулась до Управління соціального захисту населення з заявою № НОМЕР_7 про взяття на облік ВПО, у якій зазначила обставину, що спричинило переміщення проведення АТО.

19.04.2015 року позивач отримала довідку про взяття на облік ВПО № НОМЕР_6 в яку також вписано малолітнього ОСОБА_4, який згідно Свідоцтва про народження, виданого 09.07.2014 року Відділом ДРАЦС у м. Одесі РС ОМУЮ (актовий запис від 09.07.2016 року № 6786), є дитиною, позивача.

Підстав для відмови у взятті на облік ВПО та видачі довідки у УСЗН не виникло.

В подальшому, у зв'язку зі зміною місця проживання 18.11.2016 року, позивач звернувся з заявою про взяття на облік ВПО до Управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, у якій зазначила обставину, що спричинило переміщення проведення АТО.

18.11.2016 року позивач отримала довідку про взяття на облік ВПО № НОМЕР_8, в яку також вписано малолітнього ОСОБА_5.

Підстав для відмови у взятті на облік ВПО та видачі довідки у УСЗН не виникло.

Також, 18.11.2016 року позивачем від себе та від своєї дитини ОСОБА_4 було подано до вказаного Управлння заяву для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. В даному випадку, підстав для відмови у взятті на облік ВПО, видачі довідки та призначення щомісячної адресної допомоги УСЗН також не виникло.

28.11.2017 року, у зв'язку зі зміною місця проживання позивач звернулася з заявою про взяття на облік ВПО до Управління соціального захисту населення в Суворовському районі м. Одеси, у якій зазначила обставину, що спричинило переміщення проведення АТО.

28.11.2017 року позивач отримала довідку про взяття на облік ВПО, а саме: НОМЕР_5 на імя ОСОБА_1 (т.1 а.с. 42), НОМЕР_3 на імя малолітнього ОСОБА_2 (т.1 а.с. 41), НОМЕР_4 на імя малолітнього ОСОБА_5 (т.1 а.с.43).

Крім того, 28.11.2017 року позивачем від себе та неповнолітніх дітей було подано до вказаного Управління заяву для призначення щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг та у даному випадку також не виникло підстав для відмови у взяті на облік ВПО, видачі довідки та призначення щомісячної адресної допомоги УСЗН.

Зазначені обставини свідчать про те, що під час неодноразових звернень позивача до відповідачів з метою взяття її на облік, в якості ВПО, жодного разу обставин, передбачених ч. 10 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», встановлено не було.

Крім того, приписами ч. 1 ст. 12 «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», встановлено, що підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

подала заяву про відмову від довідки;

скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину;

повернулася до покинутого місця постійного проживання;

виїхала на постійне місце проживання за кордон;

подала завідомо недостовірні відомості.

Рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

Як вбачається з оскаржуваного рішення від 08.05.2018 року № 1402-21/31, підставою для його прийняття є подання заявником завідомо недостовірних відомостей, а саме: заявник проживає в м. Одесі з серпня 2013 року.

Як на підставу для такого висновку представником Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради було зазначено, що Управління соціального захисту в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики населення був надісланий лист від 17.05.2018 року № 14-39/14-02/305 головному лікарю пологового будинку № 7 про надання інформації, з якого часу наглядалася у лікаря гр. ОСОБА_1, у зв'язку з вагітністю та надати завірену копію індивідуальної картки вагітної (т.1 а.с. 136-137).

КУ «Пологовий будинок № 7» надало відповідь на вказаний запит, у якій зазначило, що ОСОБА_1 за період диспансерного нагляду відвідувала жіночу консультацію з 13.11.2013р. по 04.06.2014р., 25.06.2014р. відбулися пологи у Обласному пологовому будинку м. Одеси (т.1 а.с. 139), що, на думку відповідача, є доказом того, що позивач надала недостовірну інформацію про фактичне місце свого проживання.

Разом з тим, Рішення про скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 14-02-21/31 датовано 08.05.2018 року, тоді як запит направлений Головному лікарю КУ пологового будинку № 7 було направлено в порядку визначеному п. 10 Порядку № 505, після прийняття оскаржуваного рішення. Тобто, відповідач не володів тою інформацією, якою обґрунтовує прийняття оскаржуваного рішення 14-02-21/31 від 08.05.2018 року та не доводить, що ним було вжито всіх можливих заходів для її отримання під час прийняття оскаржуваного рішення.

Крім того, Управлінням соціального захисту в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики населення зазначено, що рішення від 08.05.2018 року № 14-02-21/31 було прийнято на підставі заяви наданої позивачем від 08.05.2018 року, в якій гр. ОСОБА_1 просить анулювати довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (т.1 а.с. 243). Також, в іншій заяві від 08.05.2018 року гр. ОСОБА_1 було визнано, що місце проживання вона змінила раніше ніж почалися бойові дії, а також просить управління утримувати з допомоги при народженні дитини (т. 2 а.с. 244).

Однак, в оскаржуваному рішенні чітко визначено підставу для його прийняття, а саме подання завідомо недостовірних відомостей, та не зазначено жодних заяв позивача на підставі яких воно було прийнято.

Також, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1, яка була зареєстрована в Суворовському районі департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (вх. № 705/14-02-20 від 11.07.2018р.), зі змісту якої вбачається, що 08.05.2018 року в приміщенні Управління у присутності заступника начальника УСЗН в Суворовському районі м. Одеси позивачем були подані дві заяви, яких вона нібито просила анулювати довідку про взяття на облік ВПО, що були видані ОСОБА_1 та її дітям, а також про утримання виплаченої адресної допомоги за рахунок допомоги на народження дитини. Так, серед іншого зазначено, що у ОСОБА_1, підстав для подачі цих заяв з власної ініціативи не було, заяви були написані під психологічним тиском з боку працівників УСЗН, складені під їх диктовку, а також є такими, що суперечать інтересам позивача та її дітей та порушують їхні права, а тому просить їх вважати відкликаними (т.1 а.с. 214).

Крім того, в матеріалах справи містяться докази придбання товарів на території м. Луганськ (т.1 а.с. 215-222) надані до суду представником позивача на підтвердження проживання позивача у м. Луганській області.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, під час розгляду адміністративної справи відповідачем не було наведено об'єктивні докази правомірності прийнятого ним рішення.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Згідно зі ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до пункту Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Також, Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання протиправним рішення від 08.05.2018р. № 14-02-21/31, визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року по справі № 1540/3446/18, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Семенюк Г.В.
Судді Потапчук В.О. Шляхтицький О.І.