Справа № 460/3153/18
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-01-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2019 року м. Рівне №460/3153/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доДубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправною бездіяльності щодо зупинення нарахування виплати пенсії за віком та зобов'язання поновити нарахування та здійснити виплату пенсії за віком з березня 2017 року.

Ухвалою від 22.12.2018 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач має статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває на обліку в Дубенському об'єднаному управлінні ПФУ Рівненської області. При цьому, вказано, що в 2015 році у зв'язку з бойовими діями та проведенням антитерористичної операції на території с.Донецький Луганської області ОСОБА_1, не маючи інших джерел для існування окрім пенсії, була вимушена покинути своє місце проживання та зареєструватися як внутрішньо переміщена особа в м.Дубно Рівненської області. Сторона позивача вважає, що у відповідача не було законних підстав для припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з березня 2017 року, а тому таке зупинення виплати пенсії за віком у зв'язку з відсутністю за місцем її фактичного проживання/перебування є протиправним та необґрунтованим. З огляду на це просила позов задовольнити повністю.

16.11.2019 на адресу суду надійшов відзив Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на позовну заяву (а.с.22-23). На обґрунтування своїх заперечень відповідачем зазначено, що в січні 2017 головним державним соціальним інспектором управління праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації проведено обстеження фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1, яка на час такого обстеження була відсутня. Вказано, що позивачу було залишено повідомлення про необхідність протягом 3 робочих днів з'явитися до управління праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації для фізичної ідентифікації. Сторона відповідача вважає, що оскільки позивач у вказаний строк не з'явилася, то відповідач, зупинивши з березня 2017 року виплату їй пенсії за віком, діяв на підставі, в межах та у спосіб, визначені чинним законодавством. З огляду на це, у задоволенні позову просив відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву та відзив на неї, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, є громадянкою України, зареєстрованим місцем проживання якої є: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.6-7).

Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому від 20.11.2014 за № (дублікат) (а.с.25), ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України, яка переїхала з с.Донецький Луганської області до с.Привільне Рівненської області. Датою закінчення дії довідки вказано 13.09.2016 року. Фактичним місцем проживання позивача є: АДРЕСА_3 (а.с.25).

19.03.2015 позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі з заявою про переведення виплати пенсії з Луганського Пенсійного фонду м.Кіровськ с.Донецьке, перереєстроване у м.Рубіжне Луганської області. Зазначено, що проживає в АДРЕСА_4 (а.с.24).

Згідно з розпорядженням Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області від 02.04.2015 ОСОБА_1 було проведено перерахунок пенсії за віком, призначеної в минулих роках, у зв'язку з обліком справи та з 19.03.2015 взято на облік в Управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області, де позивач отримує пенсію за віком (а.с.26).

Матеріали справи свідчать, що з 01.03.2017 позивачу було припинено виплату пенсії, що підтверджується витягом з протоколу від 08.02.2017 №3, розпорядженням №187500 від 16.02.2017 та довідкою по особовому рахунку позивача від 26.10.2018 №3961 (а.с.11,27-29).

Так, згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.02.2017 №3 головним державним соціальним інспектором управління праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації 13.01.2017 проведено обстеження фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_1, про що складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. На час обстеження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були відсутні. Відповідно до пункту 6 "Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365, 13.01.2017 для ОСОБА_1 залишено повідомлення про необхідність протягом 3-х робочих днів до управління праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації для фізичної ідентифікації. В телефонному режимі ОСОБА_3 повідомив про те, що він з дружиною змушені були терміново покинути фактичне місце проживання у зв'язку з тяжкою хворобою зятя (четверта стадія раку). Тому, комісією вирішено Управлінню праці та соціальному захисту населення Дубенської райдержадміністрації та управлінню Пенсійного фонду України в Дубенському районі припинити соціальні виплати ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Рішенням №17 від 30.08.2017 Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам вирішено, враховуючи вимоги пункту 18 "Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365, відмовити в поновленні виплати пенсії ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та рекомендовано вказаним особам звернутися за відновленням виплати пенсії та повторним призначенням адресної допомоги не раніше, ніж у строк, визначений пунктом 18 "Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365. Відповідно до пункту 1.4 вирішено копію рішення Комісії надіслати управлінню праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації та Дубенському об'єднаному управлінню Пенсійного фонду України в Рівненській області для відповідного реагування.

Листом Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 26.10.2018 за №4620/03, у відповідь на адвокатський запит від 20.10.2018, повідомлено, що ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії з 01.03.2017 згідно з вимогами п.18 "Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365 та рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 30.08.2017 (а.с.10).

Не погоджуючись з бездіяльністю управління Пенсійного фонду, яке полягало у зупиненні нарахуванні та виплаті пенсії за віком з березня 2017 року, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно статті 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706 внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно зі статтею 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 №1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення, здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 №137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов'язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов'язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначає Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV.

Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Частиною третьою статті 4 цього Закону встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно зі ст.5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

При цьому, суд зауважує, що конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Поряд з цим, Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016 №365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Так, згідно з п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: 1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; 2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; 3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; 4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"; 5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 15 зазначеного Порядку поновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеній особі, припинених відповідно до підпункту 2 пункту 12 цього Порядку, здійснюється за рішенням комісії, прийнятим на підставі подання структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, що внесене разом з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Згідно з пунктом 16 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування у разі прийняття позитивного рішення комісією згідно з пунктом 15 цього Порядку соціальні виплати поновлюються через два місяці з місяця прийняття рішення про припинення таких виплат.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії з 01.03.2017 згідно з вимогами "Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 за №365", а саме у зв'язку з відсутністю позивача за місцем фактичного проживання/перебування на час обстеження головним державним соціальним інспектором (13.01.2017) та не прибуттям протягом 3-х робочих днів до управління праці та соціального захисту населення Дубенської райдержадміністрації для фізичної ідентифікації.

Водночас, суд вважає, що підстави, встановлені статтею 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", для припинення з 01.03.2017 виплати пенсії ОСОБА_1 у відповідача були відсутні. Закон України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії як проведення фізичної ідентифікації для перевірки місця фактичного проживання пенсіонера.

Крім того, з наданого до суду розпорядження відповідача від 16.02.2017 вбачається, що з 01.03.2017 припинено виплату пенсії ОСОБА_1 згідно з рішенням комісії. Будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії, а також посилання на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії в розпорядженні не містяться.

Суд відхиляє такі аргументи відповідача, оскільки вказані приписи підзаконного нормативно-правового акту, яким встановлено інші випадки припинення соціальних виплат, суперечать нормі статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої виплата пенсії може припинятися виключно з підстав, встановлених цим законом.

Крім того, суд звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Висновки аналогічного характеру були висловлені Верховним Судом у постанові від 04.09.2018 у зразковій справі №805/402/18.

За результатом розгляду справи суд дійшов висновку, що охоронювані законом права, свободи та інтереси позивача порушені протиправною бездіяльністю Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком 01.03.2017.

Відповідно до частини другої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення йому виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому зокрема статтею 46 цього Закону.

Згідно з частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Оскільки обставинами справи встановлено, що відповідач протиправно припинив нарахування та виплату позивачеві пенсії з 01.03.2017, то суд вважає, що суми пенсії не отримані позивачем з вини Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, а тому вимоги позивача про зобов'язання поновити нарахування та здійснити виплату пенсії за віком з березня 2017 підлягають до задоволення.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, держава зобов'язана гарантувати громадянам право на соціальний захист, а обмеження цього права можливе лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.

У своїх постановах від 13.02.2018 року по справі №234/11937/17, від 06.02.2018 року по справах №263/7763/17 та №234/9663/17 Верховний Суд висловив таку ж позицію та зазначив про пріоритетність застосування вимог ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" перед нормами постанов Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, позиція Європейського суду з прав людини у рішенні по справі "Пічкур проти України" (№10441/06), яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, (зокрема положення пунктів 51, 54) зводиться до того, що право на отримання пенсії як таке не може бути залежним від місця проживання заявника. Різниця в поводженні, є порушенням статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, як правильно визначив суд першої інстанції, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов'язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв'язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов'язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для припинення виплати пенсії позивачу у зв'язку з відсутністю за місцем фактичного проживання, а відтак, не виплачуючи ОСОБА_1 пенсії з 01.03.2017, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відтак, відновлення порушених прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача слід здійснити шляхом зобов'язання Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.03.2017.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У відповідності до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності вчинених ним дій і допущеної бездіяльності.

З огляду на викладене, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення в повному обсязі, а заперечення та аргументи відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення на підставі ст.382 КАС України суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.382 КАС України передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Зі змісту наведеної правової норми випливає, що зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, яке має застосовуватися у виключних випадках.

Поряд з цим суд враховує, що позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду.

Приймаючи до уваги обставини даної справи, підстави зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання судового рішення відсутні.

Крім того, як встановлено п.1 ч.1 ст.371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

А тому, суд вважає за необхідне, присудження виплати пенсії ОСОБА_1 за один місяць звернути до негайного виконання.

Враховуючи, що позивачу було відстрочено сплату судового збору по справі до ухвалення судового рішення, суд при ухваленні рішення на користь позивача, який не є суб'єктом владних повноважень, вважає необхідним стягнути з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. на користь Державного бюджету України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2, 93890, адреса проживання: АДРЕСА_5, РНОКПП НОМЕР_1) до Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Шевченка, 27, м.Дубно, Дубенський район, Рівненська область,35603, ) задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01.03.2017.

Зобов'язати Дубенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.03.2017.

Допустити негайне виконання рішення суду про присудження виплати пенсії ОСОБА_1 - у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з Дубенського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області за рахунок його бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн.80 коп. на користь Державного бюджету України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 22 січня 2019 року.

Суддя Друзенко Н.В.