Справа № 640/18293/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2019 року № 640/18293/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку спрощеного провадження матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1 (АДРЕСА_1)
доГоловного Управління Пенсійного фонду України в м.Києві (04053, м.Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16)
про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов'язати вчинити дії ,
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі поданої ОСОБА_2 заяви від 21 вересня 2018 року та відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №89714/03 від 08 жовтня 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо непризначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі поданої ОСОБА_2 заяви від 21 вересня 2018 року та відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №89714/03 від 08 жовтня 2018 року;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах прокурорів, необхідного для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 стаж його роботи на посадах стажиста, слідчого та старшого слідчого прокуратур Радянського, Деснянського, Шевченківського районів міста Києва у період часу із 13 травня 1997 року по 24 грудня 2003 року, а також на посадах старшого слідчого та слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва у період часу із 25 грудня 2003 року по 06 вересня 2009 року;

- зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 та обчислити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років із розрахунку 60 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати, відображеної у довідці №18/187 від 19 вересня 2018 року, виданої прокуратурою міста Києва, без обмеження максимального розміру пенсії у грошовому вимірі.

Мотивуючи позовні вимоги позивач стверджує, що відповідно до записів у трудовій книжці, його загальна вислуга років на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 21 вересня 2018 року становить 26 років 13 днів, а відтак відмова відповідача є протиправною та безпідставною. Крім того, позивач зазначив, що у відповідності до пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697, в т.ч. стаття 86 даного Закону, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

На думку позивача, під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи до прокурорського стажу, підлягають застосуванню норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах, а відтак до стажу роботи на прокурорських посадах має враховуватись стаж роботи на посадах слідчого з огляду на те, що така вимога була передбачена чинним на час роботи на вказаних посадах законодавством.

Додатково позивач повідомив, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII розділ ХV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV доповнено пунктом 13-2, яким суттєво обмежено конституційні права та гарантії, надані державою, тобто ця норма позбавляє конституційного права власності на пенсію за вислугу років, яка позивачу належить у відповідності до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження.

Представник відповідача копію вказаної ухвали суду від 07 грудня 2018 року отримав 14 грудня 2018 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що згідно документів, доданих до заяви щодо призначення пенсії за вислугу років загальний стаж позивача становить 26 років 13 днів, у тому числі стаж роботи за вислугою років - 23 роки 8 місяців 7 днів, з них на посадах прокурорів 6 років 3 місяців 2 дні, тобто станом на час звернення позивача за призначенням пенсії по вислузі років, не має достатнього стажу роботи на посаді прокурорів. Відтак, оскільки у позивача відсутній необхідний стаж роботи на посадах прокурора, то законних підстав для призначення та виплати пенсії по вислузі років немає.

У відповіді на відзив позивач повідомив, що у адміністративному позові позивач навів обставини, які обґрунтовують позовні вимоги, посилання на докази цих обставин і відповідні нормативно-правові акти, судову практику та інші обставини, які доводять законність його позовних вимог про необхідність зарахування до стажу роботи на посадах прокурорів стажу роботи на посадах слідчого прокурори, що прямо передбачено чинним на момент звернення за призначенням пенсії Законом України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене вище та відсутність клопотань про розгляд справи у судовому засіданні, справа розглядається в порядку спрощеного провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі матеріалів (у письмовому провадженні).

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В:

Як стверджує позивач, 21 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697.

За результатами розгляду даної заяви позивача Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві листом від 08 жовтня 2018 року №89714/03 повідомлено позивачу, що 11 жовтня 2017 року набрав чинності Закон №2148 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» пунктом 8 розділу ІІ якого передбачено, що норми статті 86 Закону України «Про прокуратуру» щодо пенсійного забезпечення діють до дня внесення змін до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Враховуючи наведене, органи Пенсійного фонду України на виконання положень статті 86 Закону №1697 призначають пенсії прокурорам з 11 жовтня 2017 року (дати набрання чинності Законом №2148) до дня внесення змін до Закону №2262.

При цьому, відповідно до статті 86 Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислугу років не менше: з 01 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, утому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців.

Згідно наданих документів загальний страховий стаж становить 26 років 13 днів, з них стаж роботи за вислугою років 23 роки 8 місяців 7 днів, з них на посадах прокурорів 6 років 3 місяці 2 дні, а тому в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону відмовлено, у зв'язку з відсутність необхідного стажу роботи на посадах прокурорів. Іншого чинним законодавством наразі не передбачено.

Суд звертає увагу, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років виключно з підстав відсутності необхідного стажу роботи на посадах прокурорів.

Позивач, вважаючи вказану відмову та бездіяльність позивача протиправною, звернувся до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ (далі - Закон №1697-VII, в редакції станом на момент звернення позивача із заявою від 21 вересня 2018 року).

Пунктом 5 частини 1 статті 16 Закону №1697-VII передбачено, що незалежність прокурора забезпечується: належним матеріальним, соціальним та пенсійним забезпеченням прокурора.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Згідно з частиною 6 статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону,

стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;

слідчими, суддями;

на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Вимогами статті 15 Закону №1697-VII визначено, що прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор; 2) перший заступник Генерального прокурора; 3) заступник Генерального прокурора; 4) заступник Генерального прокурора - Головний військовий прокурор; 41) заступник Генерального прокурора - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 18) заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 19) прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Як вбачається із записів трудової книжки, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_1:

- з 01 вересня 1992 року до 12 травня 1997 року - навчався у Національній юридичній академії ім. Ярослава Мудрого (половина строку навчання становить 2 роки 4 місяці 5 днів);

- з 13 травня 1997 року по 17 травня 1998 року - стажист на посадах слідчого та старшого слідчого прокуратури Радянського району міста Києва (1 рік 4 дні);

- з 18 травня 1998 року по 04 липня 1999 року - слідчий прокуратури Радянського району міста Києва (1 рік 1 місяць 14 днів);

- з 05 липня 1999 року по 30 вересня 2001 року - старший слідчий прокуратури Радянського району міста Києва (2 роки 2 місяці 25 днів);

- з 01 жовтня 2001 року по 02 березня 2002 року - старший слідчий прокуратури Деснянського району міста Києва (5 місяців 1 день);

- з 03 березня 2002 року до 19 травня 2003 року - слідчий прокуратури Шевченківського району міста Києва (1 рік 2 місяці 16 днів);

- з 20 травня 2003 року по 24 грудня 2003 року - старший слідчий прокуратури Шевченківського району міста Києва (7 місяців 4 дні);

- 25 грудня 2003 року по 12 січня 2006 року - старший слідчий слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва (2 роки 1 місяць 18 днів);

- 13 січня 2006 року до 06 вересня 2009 року - слідчий в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва (3 роки 7 місяців 24 дні);

- з 07 вересня 2009 року по 05 жовтня 2010 року - помічник прокурора Шевченківського району міста Києва (1 рік 28 днів);

- з 06 жовтня 2010 року по 11 червня 2012 року - старший помічник прокурора Шевченківського району міста Києва (1 рік 8 місяців 5 днів);

- з 12 червня 2012 року по 10 квітня 2013 року - прокурор прокуратури Шевченківського району міста Києва (9 місяців 29 днів);

- з 11 квітня 2013 року до 22 березня 2015 року - прокурор прокуратури Подільського району міста Києва (1 рік 11 місяців 11 днів);

- з 23 березня 2015 року до 14 грудня 2015 року - заступник прокурора Подільського району міста Києва (8 місяців 21 день);

- з 15 грудня 2015 року по 21 вересня 2018 року - прокурор Київської місцевої прокуратури №7 (2 роки 9 місяців 6 днів).

Тобто, загальний страховий стаж станом на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 21 вересня 2018 року становить 26 років 13 днів, з них стаж роботи за вислугою років - 23 роки 8 місяців 7 днів, що відповідачем не заперечується.

При цьому, суд зазначає, що під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Так, у спірний період роботи позивача з 13 травня 1997 року до 11 червня 2012 року останній обіймав посади стажиста, слідчого, помічника та старшого помічника прокурора.

Під час роботи на вказаних посадах чинними були положення Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ, відповідно до вимог статті 56 якого було визначено поняття «прокурор», а саме: під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п'ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Відтак, спірний період роботи позивача на посадах помічника та старшого помічника прокурора слід враховувати до прокурорського стажу на підставі Закону №1789-ХІІ, який був чинним на час роботи позивача на вказаних посадах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі №428/11348/16-а (адміністративне провадження №К/9901/36974/18).

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки, щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених норм Закону №1789-ХІІ суд приходить до висновку, що період, в який позивач обіймав посаду помічника та старшого помічника прокурора підлягає зарахуванню до прокурорського стажу.

Суд зазначає, що вказаним Законом №1789-ХІІ станом на вказаний спірний період з 13 травня 1997 року по 06 вересня 2009 року під час дії Закону №1789-ХІІ право на пенсійне забезпечення за вислугу років передбачено і для слідчих органів прокуратури.

Зокрема, частиною 1 статті 50-1 Закону №1789-ХІІ визначено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців.

Також, частиною 6 статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, яка чинна на момент вирішення даної справи, передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Також, пунктом 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону №1697-VII положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Крім того, як зазначалось вище, відповідно до вимог статті 86 Закону №1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що період, в який позивач обіймав посади стажиста та слідчого зараховується до прокурорського стажу, а відтак відмова відповідача у призначенні ОСОБА_1 за вислугу років є протиправною.

За таких обставин, суд з урахуванням висновків Верховного Суду у постанові від 22 листопада 2018 року у справі №428/11348/16-а, приходить до висновку, що позивач довів позовні вимоги в цій частині, а відповідач не довів правомірність оскаржуваної відмови, що підтверджено доказами, які перевірено судом, а тому адміністративний позов в цій частині необхідно задовольнити.

Крім того, з метою відновлення порушених прав позивача суд вважає за необхідне зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах прокурорів, необхідного для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 стаж його роботи на посадах стажиста, слідчого та старшого слідчого прокуратур Радянського, Деснянського, Шевченківського районів міста Києва у період часу із 13 травня 1997 року по 24 грудня 2003 року, а також на посадах старшого слідчого та слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва у період часу із 25 грудня 2003 року по 06 вересня 2009 року.

В частині позовних вимог щодо оскарження бездіяльності відповідача щодо непризначення позивачу пенсії за вислугу років, суд зазначає, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб, тобто відсутність дій, які повинен був вчинити суб'єкт владних повноважень, але не вчинив, що потягло за собою порушення прав чи інтересів фізичної чи юридичної особи.

Матеріалами справи підтверджується, що за результатами розгляду заяви позивача від 21 вересня 2018 року відповідач листом від 08 жовтня 2018 року №89714/03 відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії, тобто відповідачем вчинено активні дії щодо розгляду заяви позивача, а відтак оскаржувана бездіяльність відсутня та, як наслідок, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 та обчислити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років із розрахунку 60 відсотків від суми його місячної (чинної) заробітної плати, відображеної у довідці №18/187 від 19 вересня 2018 року, виданої прокуратурою міста Києва, без обмеження максимального розміру пенсії у грошовому вимірі, суд виходить з наступного.

Позивач посилається на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII розділ ХV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV доповнено пунктом 13-2, яким суттєво обмежено конституційні права та гарантії, надані державою, тобто ця норма позбавляє конституційного права власності на пенсію за вислугу років, яка позивачу належить у відповідності до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII/

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, пункт 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію статті 1 Першого протоколу.

Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17.

Доводи позивача щодо порушення відповідачем статті 22 Конституції України також є безпідставним, оскільки станом на час прийняття відповідних законодавчих актів позивач передбаченої законодавством вислуги не мав, а тому такі зміни не можуть свідчити про звуження змісту прав, які на той час мав позивач.

Суд також звертає увагу, що частиною 13 статті 86 Закону №1697-VII визначено, що пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позовних вимог в даній частині з підстав, наведених позивачем у позовній заяві, відсутні, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даної частини адміністративного позову.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного в сукупності суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення в частині.

Частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255, 257, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років на підставі поданої ОСОБА_2 заяви від 21 вересня 2018 року та відповідно до листа Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №89714/03 від 08 жовтня 2018 року.

3. Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи на посадах прокурорів, необхідного для призначення пенсії за вислугу років у відповідності до вимог статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697 стаж його роботи на посадах стажиста, слідчого та старшого слідчого прокуратур Радянського, Деснянського, Шевченківського районів міста Києва у період часу із 13 травня 1997 року по 24 грудня 2003 року, а також на посадах старшого слідчого та слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва у період часу із 25 грудня 2003 року по 06 вересня 2009 року.

4. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1) понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704,80 (сімсот чотири) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ).

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.Б. Федорчук