Справа № 813/372/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3462/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я.,

секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Гулкевич І.З.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 11 год. 29 хв. 18 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 22 жовтня 2018 року, у справі №813/372/18 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (Перший об`єднаний загін Державної спеціальної служби транспорту), Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про виплату одноразової грошової допомоги,

В С Т А Н О В И В:

29.01.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (Перший об`єднаний загін Державної спеціальної служби транспорту), Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, просив, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог зобов`язати відповідачів нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року, що становить 112000 грн.

Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 31.07.2018 до участі в справі в якості співвідповідача залучено Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, свідчить про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги виникає у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення у вигляді контузії, травми або каліцтва під час виконання обов`язків військової служби. Враховуючи той факт, що позивач отримав інвалідність не внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а внаслідок захворювання, останній не має права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року та зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту та Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року, що становить 112000 грн. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що інвалідність ОСОБА_1 встановлена у зв`язку з захворюванням, що пов`язане з проходженням військової служби, що передбачено як підстава отримання одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вказує, що однією з умов виплати допомоги є факт встановлення колишньому військовослужбовцю строкової військової служби інвалідності внаслідок захворювання, яке мало місце в період проходження строкової військової служби, але не пізніше ніж через три місяці після звільнення з військової служби. Скаржник вказує, що за результатами обстеження військово-лікарською комісією прийнята постанова з формулюванням: «Захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби», яка оформлена Свідоцтвом про хворобу та затверджена штатною ВЛК ВЛК Центрального регіону. Отже, вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням до спливу тримісячного строку після звільнення з військової служби інвалідності, пов`язаної з захворюванням, яке мало місце під час проходження військової служби.

В судовому засіданні позивач та представник позивача апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 (Першого об`єднаного загону Державної спеціальної служби транспорту) щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч.2 ст.313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам ст.242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 26.11.2015 призваний на строкову військову службу та направлений у військову частину. Військову присягу прийняв 12.12.2015, військове звання солдат, військова професія водій-електрик.

Відповідно до Витягу з Наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 03.08.2017 №185 ОСОБА_1 , водія-електрика технічного відділення взводу забезпечення військової частини НОМЕР_1 , звільнено з військової служби за станом здоров`я на підставі висновку військо-лікарської комісії від 25.07.2017 №1274 згідно з Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 03.08.2017 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік у Пустомитівський РВК Львівської області (а.с.11).

08.11.2017 ОСОБА_1 звернувся до Командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з вперше діагностованим туберкульозом нижньої частки правої легені в період проходження строкової військової служби, додавши до заяви: копію довідки МСЕК серії 12 ААА №380225 про встановлення третьої групи інвалідності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності (захворювання пов`язане з проходженням військової служби), копію свідоцтва про хворобу №1274 від 25.07.2017, копію військового квитка, копію паспорта та ідентифікаційного коду (а.с.15).

Супровідним листом від 09.11.2017 №26/165 за підписом командира військової частини НОМЕР_1 документи, подані ОСОБА_1 для прийняття рішення про призначення (відмову в призначенні) одноразової грошової допомоги, скеровані Голові Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту (а.с.16).

Листом від 30.11.2017 Адміністрація Державної спеціальної служби транспорту повідомила, що результатами розгляду листа від 09.11.2017 №26/165 встановлено, що підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги немає (а.с.17).

Вважаючи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги протиправною, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до частини 2 вказаної статті строкова військова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

Статтею 41 вищезгаданого Закону встановлено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2011-XII) відповідно до положень ст.1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.3 Закону №2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Згідно з ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби, військовозобов`язаному або резервісту при виконанні обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження строкової військової служби, цих зборів, служби у військовому резерві (пп.6 п.2 ст.16 Закону №2011-XII).

Підпунктом 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінет Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №975) встановлено, що військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження таких зборів, служби у військовому резерві одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення інвалідності III групи у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

В контексті спірних правовідносин саме частина 6 статті 16 Закону № 2011-XII є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема: - особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби; - визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби.

При цьому, відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Згідно з п.1, 6 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються права і свободи людини та громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту.

Згідно з ч.3 ст.7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Європейський Суд з прав людини, з урахуванням практики якого відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права, розкриває зміст вказаного принципу через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу, зокрема, однією з таких вимог є вимога про якість закону.

Так, вирішуючи справу «Гроппера радіо АГ» та інші проти Швейцарії» (заява №10890/84) Європейський суд з прав людини у п.68 свого рішення від 28 березня 1990 року зазначив, що рівень передбачуваності значною мірою залежить від змісту заходу, сфери, яку він має охоплювати, а також кількості та статусу тих, до кого він застосовується».

У справі «Круслен проти Франції» рішення від 24 квітня 1990 року Європейський Суд зазначив, що «словосполучення «згідно із законом»… передбачає певну якість такого закону, вимагаючи, щоб він був доступний для особи і вона могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права».

Таким чином, керуючись принципом верховенства права, виходячи з розуміння «якості закону», що виписані у практиці Європейського суду з прав людини, визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при визначенні періоду в межах якого мало місце захворювання, внаслідок якого настала інвалідність, як підстави отримання суб`єктом звернення одноразової грошової допомоги підлягають застосуванню положення статті 16 Закону №2011-XII, а не норми пп.3 п.6 Порядку №975, які звужують обсяг встановлених законом прав, включаючи до таких періодів лише період проходження навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів, служби у військовому резерві.

Отже, суд апеляційної інстанції на підставі системного аналізу вказаних законодавчих положень приходить до висновку, що право на одноразову грошову допомогу у військовослужбовця строкової військової служби виникає у разі коли: 1) інвалідність настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного при виконанні обов`язків військової служби, 2) інвалідність настала під час служби або впродовж трьох місяців після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період її проходження.

Для виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у випадку, описаному у другій частині норми, має значення причина та час настання інвалідності.

Так, згідно з свідоцтвом про хворобу №1274 ОСОБА_1 в квітні 2017 року госпіталізований до Львівського регіонального фтизіопульмонологічного центру, 12.04.2017 вперше діагностований туберкульоз, захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби, непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (а.с.14).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА №380225 від 02.11.2017 ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з проходженням військової служби (а.с.13).

Таким чином, за вказаних обставин суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в даному випадку наявна сукупність умов, за яких можливе призначення одноразової грошової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби: 1) причина інвалідності позивача - захворювання, що мало місце під час проходження військової служби; 2) інвалідність настала впродовж трьох місяців після звільнення зі служби, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для отримання позивачем одноразової грошової допомоги відповідно до ст.16 Закону №2011-XII.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи, що відповідачами не доведено правомірності відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмова Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №380225 від 02.11.2017, є протиправною.

Згідно з ч.2 ст.16-2 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.16-3 Закону №2011-XII у випадках, передбачених підпунктами 4-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Встановлення інвалідності або визначення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам здійснюється в індивідуальному порядку державними закладами охорони здоров`я відповідно до законодавства. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги встановлено пунктами 12-14 Порядок №975 відповідно до яких встановлено наступний алгоритм дій: 1) керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги; 2) розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови; 3) призначення і виплата одноразової грошової допомоги, зокрема, військовослужбовцям здійснюється військовими формуваннями в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями (розпорядник бюджетних коштів).

Одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Згідно з положеннями ст.2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Відповідно до параграфу 47 рішення Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Корецький та інші проти України» щоб положення національного закону відповідали цим вимогам (бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю), він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.

Згідно з ч.2 ст.5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, враховуючи, що позивачу неправомірно відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги, а також те, що відповідачі не наділені повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд, враховуючи положення КАС України та закріплений Порядком №975, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що для належного захисту порушеного права позивача за встановлених обставин слід зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту прийняти рішення щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Перший об`єднаний загін Державної спеціальної служби транспорту) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №380225 від 02.11.2017, в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 112 000 грн. (відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» станом на 1 січня 2017 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1600 гривень).

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст.317 КАС України, прецедентною практикою ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для нарахування та виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2017 року не відповідають обставинам справи, такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 250, 308, 310, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року у справі №813/372/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №380225 від 02.11.2017, в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зобов`язати Адміністрацію Державної спеціальної служби транспорту прийняти рішення щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №380225 від 02.11.2017, в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (Перший об`єднаний загін Державної спеціальної служби транспорту) виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності, захворювання пов`язане проходженням військової служби, згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА №380225 від 02.11.2017, в розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 112000 грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 06.02.2019