Справа № 826/11726/15
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 січня 2019 року № 826/11726/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Клименчук К.М., суддів: Костенка Д.А., Шрамко Ю.Т., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доМіністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,
В С Т А Н О В И В:

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України №820 о/с від 05.05.2015р., поновити його на посаді в органах внутрішніх справ та стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 11628,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.08.2015р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2015р., позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства внутрішніх справ України №820 о/с від 05.05.2015р., поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді в Департаменті протидії злочинності у сфері економіки Міністерства внутрішніх справ України; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016 р. касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

В порядку, встановленому статтею 151 Кодексу адміністративного судочинства України та Положенням про автоматизовану систему суду, затвердженого рішенням ради суддів України № 30 від 26.11.2010 року у зв'язку з припиненням повноважень судді, в провадженні якого перебувала адміністративна справа 826/11726/15, справу розподілено між суддями повторно.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Іщука І.О.

На підставі рішення зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, згідно з розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.10.2017, справу передано на автоматичний розподіл справ між суддями.

Автоматизованою системою документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва адміністративну справу передано на розгляд судді Клименчук Н.М.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2017 р. справу прийнято до провадження головуючим суддею Клименчук Н.М. та призначено до судового засідання 19.09.2017 р.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини ухвали Вищого адміністративного суду України, підставою для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд, стало те, що приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано встановленої законодавством процедури, оскільки не запропоновано жодної посади для переведення з метою подальшого використання на службі, а також не враховано його передбаченого п.13 ч.1 ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" переважного права на залишення на службі.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваного рішення, оскільки спірний наказ прийнято всупереч чинного законодавства.

Позивач позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

На підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент проведення судового засідання), суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України №820 о/с від 05.05.2015. підполковника міліції ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю у запас Збройних Сил України з 12.05.2015р. відповідно до п.п."г" п.64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114

Не погоджуючись з оскаржуваним наказом про звільнення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний адміністративний спір, а також враховуючи вимоги ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.06.2016, суд виходить з наступного.

Згідно ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.18 Закону України "Про міліцію" порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.91 №114.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України "Про утворення Національної поліції України" від 02.09.2015 № 641 вирішено утворити Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

02.07.15 прийнято Закон України "Про Національну поліцію", який опубліковано 06.08.15 в газеті "Голос України" та відповідно до Прикінцевих та перехідних положень якого, набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.15.

Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII) визначено правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено за скороченням штату у Міністерстві внутрішніх справ України.

Відповідно до пункту 7 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI визначено Кабінету Міністрів України в місячний строк забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

Згідно пункту 8 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно п. 9 Закону №580-VIІI, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно пункт 10 Розділу XI Закону № 580-VIІI, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Отже, наведена правова норма встановлює порядок, за якого працівники міліції, які не бажають проходити службу в поліції та ті, що бажали працювати в поліції, але не прийняті на службу, звільняються зі служби.

Відповідно до пункту 63 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України №885 від 28.10.2015 № 885 чинної на день звільнення) передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства вбачається, що звільнення працівників міліції за скороченням штатів відбувається за наступних підстав: відмова працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; відсутність можливості подальшого використання на службі.

Як наслідок, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу внутрішніх справ прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, а також забезпечити дотримання всіх прав та гарантій при звільненні такого працівника.

Вказана норма передбачає, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід зазначити, що Положенням № 114 не визначений сам порядок звільнення працівника через скорочення штатів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до ч. 1 ст.49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Слід також зазначити, що п. 64 "г" Положення № 114, на який посилається відповідач, також містять таку умову для звільнення працівника міліції за скороченням штатів як відсутність можливості подальшого використання такого працівника на службі. Крім того, обов'язок персонального попередження особи за два місяці про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штатів також міститься і в діючому Законі України "Про Національну поліцію" (ч. 3 ст.68).

Окрім того, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 зазначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Отже, досліджуючи правомірність звільнення позивача, суду належить встановити факт скорочення штатів МВС України та відсутність можливості подальшого використання позивача на службі.

При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI опублікований 06 серпня 2015 року в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06 листопада 2015 року.

Таким чином, вищезазначені норми Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" та Положення, на які йдеться посилання у спірному наказі, містять три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу прямо зобов'язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

З урахуванням вказаних вище положень Закону України "Про Національну поліцію", пояснень представників сторін та встановлених під час розгляду справи обставин вбачається, що в структурі Міністерства внутрішніх справ України проводилась ліквідація окремих територіальних підрозділів, та скорочення посад у Міністерстві.

Так, наказом МВС України від 06.11.2015 № 1389 "Про затвердження Структури апарату Міністерства внутрішніх справ України" відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" затверджено Структуру апарату МВС України.

Згідно наказу МВС України від 04.03.2015 р. №231 керівництвом Міністерства прийнято рішення про реорганізацію Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю МВС України в Департамент протидії злочинності у сфері економіки, проведення скорочень кількості штатних посад в новоствореному самостійному структурному підрозділі Міністерства та перегляд його повноважень.

На виконання зазначеного рішення, наказом МВС України від 05.03.2015 р. №234 "Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС" Департамент державної служби боротьби з економічною злочинністю реорганізовано у Департамент протидії злочинності у сфері економіки.

12.03.2015р. ОСОБА_1 під розписку було попереджено про наступне вивільнення, проте, будь-яких посад для переведення йому запропоновано не було.

Представник відповідача зазначив, що при цьому скорочено всі 145 посад в т.ч. і посаду начальника Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю, яку обіймав позивач, що і зумовило його звільнення із займаної посади.

Водночас, згідно з частинами 2 та 3 ст. 35 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17.10.2011 року, від 28.10.2014 року.

Відтак, відповідачем порушено положення статті 42 та частин другої-третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки ним не запропоновано позивачу іншої роботи одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

На підставі викладеного, відповідачем жодним чином не було обґрунтовано відсутність можливості подальшого використання ОСОБА_1 на службі, оскільки не враховано відсутність відмови позивача від проходження служби в поліції та не перевірено взагалі можливість реалізації його права на прийняття до служби в поліції.

Вищевказане, на думку колегії суду, свідчить про порушення права позивача на подання заяви особисто до органу поліції з висловлення бажанням проходити службу саме у такому органі поліції та взагалі, розгляду його кандидатури на посаду в поліції.

Таким чином, з огляду на наведене, враховуючи порушення відповідачем при звільненні позивача вимог трудового законодавства, зокрема, статей 49-2 та 42 Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку про те, що звільнення позивача є незаконним, отже спірний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до вищевикладеного, суд дійшов висновку, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі пунктів 10 та 11 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-VIІI та пункту 64 г Положення за скороченням штатів, не запропонувавши йому іншої посади, не дослідивши можливість використання останнього на службі в поліції, відповідач допустив порушення вимог діючого законодавства, а тому зазначені порушення є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

Право громадянина на працю та гарантії захисту від незаконного звільнення, а також створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею, рівних можливостей у виборі професії та роду трудової діяльності, та забезпечення гарантій захисту працівника від незаконного звільнення закріплено статтею 43 Конституції України.

Згідно пункту 19 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов висновку про те, що з метою повного захисту прав позивача, порушене право позивача підлягає захисту шляхом поновлення його на посаді заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю та надання можливості позивачу реалізувати право щодо переведення до органів поліції у відповідності до пункту 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" встановлено, що позови про відшкодування моральної шкоди розглядаються у випадку, коли можливість відшкодування такої шкоди прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону на підставі якого суд вирішує справу.

Спеціальним законодавством, що регулює порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 20 квітня 2011 року у справі №6-23686св08.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Частиною 1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1, 2 ст.79 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевказане колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 05.05.2015 №820 "По особовому складу" в частині звільнення ОСОБА_1, підполковника міліції, заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

3. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю.

4. Відмовити в задоволенні решти позовних вимог.

5. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу боротьби зі злочинами у сфері земельних відносин, приватизації, на фондовому ринку та протидії незаконному поглинанню підприємств оперативно-аналітичного управління боротьби зі злочинами в базових галузях та сферах економіки Департаменту державної служби боротьби з економічною злочинністю звернути до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Головуючий суддя Клименчук Н.М.

Судді Костенко Д.А.

Шрамко Ю.Т.