Справа № 813/827/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/936/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «КристалБанк» та Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілони Борисівни на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року у справі № 813/827/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілони Борисівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ПАТ «КристалБанк», про визнання протиправним і скасування рішення (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Качур Р.П. в м. Львові Львівської області 31.07.2018 року, згідно з журналом судового засідання 14:53 год., повний текст рішення складено 10.08.2018), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2, позивач) звернувся з адміністративним позовом до Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілони Борисівни (далі - відповідач) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ПАТ «КристалБанк», про визнання протиправним та скасування рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (із відкриттям розділу), індексний номер: 39044034 від 29.12.2017 року щодо державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 116,6 кв.м за Публічним акціонерним товариством «КристалБанк» та скасувати відповідний запис в Державному реєстрі речових прав не нерухоме майно № 24235568.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржили відповідач та третя особа, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач покликається на те, що для державної реєстрації заявником подано ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 01.06.2017 та 26.01.2017 у справі № 450/1445/13-ц та рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.02.2014 у справі № 450/1445/13-ц.

Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» містить вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав. Приймаючи оскаржуване рішення, у відповідача не було правових підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації.

ПАТ «КристалБанк» в апеляційній скарзі зазначає, що покликання позивача на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є хибними, оскільки, проаналізувавши такий слідує, що для застосування такого необхідним є встановлення фактів того, що відчуження відбувається без згоди власника, у позичальника у власності відсутнє інше майно. Вказаний Закон передбачає певні особливості щодо припинення права власності боржника. У цьому випадку, державний реєстратор не є органом чи посадовою особою, яка приймає рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та не вирішує питання щодо припинення права власності. Таке питання та пов'язані з ним особливості, на переконання третьої особи, повинне вирішуватись Пустомитівським районним судом Львівської області. Державним реєстратором приймалось рішення про набуття права власності ПАТ «КристалБанк» та, відповідно, дійсність та чинність документів, які засвідчують право власності. У даному спорі ключовим фактором є розмежування понять стягнення та реєстрація права власності.

В клопотаннях, наданих в ході розгляду справи, а також усних поясненнях представник третьої особи просив, враховуючи судову практику Верховного Суду, закрити провадження у справі, оскільки вона не належить до спорів адміністративної юрисдикції. Скасування спірного запису про реєстрацію за банком права власності на квартиру позивача поновить право власності на неї за позивачем, що свідчить про наявність спору про право.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, 22.08.2008 між закритим акціонерним товариством «Терра Банк», який є правонаступником всіх прав та обов'язків ЗАТ «Інвест-Кредит Банк» (кредитор) та фізичною особою ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір № 05-Ф/08/15, відповідно до п. 1 якого передбачено, що відповідно до цього договору і на його умовах кредитор надає позичальнику грошові кошти у сумі 100000,00 доларів США в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту і сплаті процентів згідно Графіку погашення кредиту та процентів (додаток № 1 від 22.08.2008), який є невід'ємною частиною цього договору, комісії, штрафу і пені в обумовлені даним договором терміни на умовах цільового використання, забезпеченості, строковості, платності, зворотності та інших умов викладених у цьому договорі. Позичальник зобов'язується повернути наданий кредит, сплатити нараховані проценти, а також виконати інші зобов'язання, викладені нижче у порядку і на умовах, передбачених цим договором.

Кредит надано на строк до 22.08.2011 року (включно) для споживчих потреб (п.п. 2.1, 2.2 договору). За користування кредитом позичальник сплачує кредитору проценти в розмірі 16 процентів річних (п.п. 3.1 договору).

Виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується, згідно з п.п. 4.1. договору, в тому числі іпотекою квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

22.08.2018 між ЗАТ «Терра Банк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, зареєстровано в реєстрі за № 433, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку майно, в порядку та на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: трьохкімнатну квартиру зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном загальною площею 116,6 квадратних метри, житловою площею 55,4 квадратних метри, що знаходить за адресою: АДРЕСА_1, яка є його власністю.

У випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань, а також у інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у порядку передбаченому цим договором або чинним законодавством (п.п. 2.1.5, 3.2 договору).

22.08.2008 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області та у зв'язку з посвідченням договору іпотеки накладено заборону на відчуження зазначеної у договорі квартири, яка належить позивачу до припинення договору, що зареєстрована у реєстрі за № 1.

20.02.2014 Пустомитівським районним судом Львівської області у справі № 450/1445/13-ц (провадження № 2/450/197/14) прийнято рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Терра Банк», в рахунок заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Терра Банк», яка становить 901740,95 грн. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, шляхом визнання за ПАТ «Терра Банк» права власності на вказане нерухоме майно та припинення на таке права власності позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.07.2014 у справі № 450/1445/13 (22-ц/783/3046/14) рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.02.2014 залишене без змін.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.01.2018 у справі № 450/1445/13-ц задоволено заяву ПАТ «КристалБанк» задоволено та замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні по примусовому виконанні рішенні Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.04.2014 по цивільній справі № 450/1445/13-ц про визнання права власності на предмет іпотеки з Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» на правонаступника Публічне акціонерне товариство «КристалБанк».

Ухвалою цього ж суду від 01.06.2017 у справі № 450/1445/13-ц виправлено описку, допущену у резолютивній частині ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.0.2017 про заміну сторони стягувача (кредитора) правонаступником за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області, в якій правильно зазначити «Замінити стягувача (кредитора) за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області по цивільній справі № 450/1445/13-ц про визнання права власності на предмет іпотеки з Публічного акціонерного товариства «Терра Банк» на публічне акціонерного товариства «КристалБанк»; виправлено описку в мотивувальній частині ухвали Пустомитівського районного суду Львівської області від 26.01.2017 про заміну сторони стягувача (кредитора) правонаступником, в якій правильно зазначити «З наведеного вище, випливає висновок, що ПАТ «КристалБанк», є правонаступником ПАТ «Терра Банк», а тому набув право вимоги за рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.02.2014 № 450/1445/13-ц».

18.12.2017 державним реєстратором Мельник І.Б. Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради вчинено запис про право власності: 24235568, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 39044034 від 29.12.2017; за підставою виникнення права власності: ухвала Пустомитівського районного суду Львівської області у справі № 450/1445/13-ц від 01.06.2017 зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна: реєстраційний номер 236, квартиру, об'єкт житлової нерухомості, загальною площею (кв.м): 116,6, житлова площа (кв.м): 55,4, за адресою: АДРЕСА_1, за ПАТ «КристалБанк» .

Не погодившись з вищевказаним рішенням, позивач звернувся до суду.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було зроблено за результатами прийняття оскаржуваного у даній справі рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05.06.2003 (далі - Закон «Про іпотеку») іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до абз. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 1 ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, далі - Закон № 1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV встановлено, що державний реєстратор, в тому числі,

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

- перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України № 1952-IV державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав);

6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником;

8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, в тому числі, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV).

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1952-IV, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб'єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

З матеріалів справи встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20.02.2014 у справі № 450/1445/13-ц (залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.07.2014) задоволено вимоги іпотекодержателя ПАТ «Терра Банк» до іпотекодавця ОСОБА_2 у спосіб звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 шляхом визнання за ПАТ «Терра Банк» права власності на вказане нерухоме майно та припинення права власності на таку.

Крім того, 07.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відтак, вказаний Закон не міг бути застосованим при прийнятті рішень як Пустомитівським районним судом Львівської області, так і Апеляційним судом Львівської області, оскільки перший виносив рішення до набрання чинності Законом, а суд апеляційної інстанції переглядав судове рішення щодо законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, в тому числі і щодо відповідності на застосування чинних на момент виникнення спірних правовідносин правових норм.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Зазначений мораторій застосовується у разі дотримання наступних умов:

1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника;

2) що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

3) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку;

4) нерухоме майно виступає предметом застави, саме за кредитом наданим в іноземній валюті.

Дотримання відповідних умов щодо квартири позивача та можливість застосування цього Закону підтверджено: 1. інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за суб'єктом (а.с.16-18); довідкою в.о. ОСББ «Сонячний край», про те, що позивач дійсно з 08.08.2008 проживає за адресою: АДРЕСА_1; копією договору іпотеки від 22.08.2008.

Таким чином, мораторій, запроваджений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», розповсюджується на позивача.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є спеціальним тимчасовим законом, мета якого захист прав позичальників за кредитними договорами, які забезпечені єдиним житлом, та не змогли виконати свої зобов'язання перед кредитною установою внаслідок економічної кризи, різкого та значного зміну курсу національної валюти - гривні по відношенню до валюти кредитного договору.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (реєстраційний №51404742 в ЄДРСР).

Покликання апелянтів на те, що оскільки позивач був присутнім про розгляд справи Пустомитівським районним судом Львівської області, був обізнаним про ухвалене судове рішення та розумів його наслідки та втрату права власності на предмет іпотеки, не оскаржував рішення та ухвалу до суду касаційної інстанції, вказане підтверджує згоду на стягнення на предмет іпотеки є безпідставними.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб'єкта, який здійснює таке стягнення), що фактично і було здійснено за результатами прийняття відповідачем оскаржуваного у даній справі рішення, а тому таке є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В п. 167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy», «Oneryildiz v. Turkey», «Megadat.com S.r.l. v. Moldova», і «Moskal v. Poland»). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Lelas v. Croatia», і «Toscuta and Others v. Romania») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (рішення у справі «Lelas v. «).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Оцінюючи доводи третьої особи щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, апеляційний суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Даним апелянтом наведені посилання на судову практику Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої критерієм розмежування юрисдикції адміністративних судів від юрисдикції інших судів у спорах за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішення чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, є наявність між цією третьою особою та іншими особами спору про право цивільне, за наслідками вирішення якого відбуваються реєстраційні дії.

Разом з тим, апеляційний суд наголошує, що у справі, що розглядається, спір про право третьої особи на квартиру позивача вирішений у порядку цивільного судочинства.

Предметом даної адміністративної справи є виключно законність дій державного реєстратора і підстави для висновку про наявність цивільно-правового спору між учасниками даної справи відсутні.

Крім того, апеляційний суд вважає за доречне навести додатково наступну аргументацію.

Така інституціональна складова права на справедливий суд, як «суд, встановлений законом» є широким за своїм змістом поняттям. Класична інтерпретація суті конструкції «суд, встановлений законом» викладена Європейським судом у рішенні по справі «Сокуренко і Стригун проти України» та полягає у такому:

« 23. Відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand V. Austria), заява № 7360/76, доповідь Комісії від 12 жовтня 1978 року). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (див. рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), № № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96, п. 98, ECHR 2000-VII).

24. Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

25. У п.п. 107-109 рішення у справі «Коем та інші проти Бельгії» (що зазначалось вище) Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

26. У цій справі Суд зазначає, що згідно зі статтею 111-18 Господарського процесуального кодексу Верховний Суд, скасувавши постанову Вищого господарського суду, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі (див. пункт 12 вище). Натомість він залишив у силі постанову Апеляційного суду, і такі дії не були передбачені Господарським процесуальним кодексом, що було підтверджено Урядом у його зауваженнях (див. п. 19 вище). Суд також зазначає, що не було жодної іншої правової норми, яка б надавала повноваження Верховному Суду ухвалювати такого роду рішення. І, нарешті, Суд вважає, що загальні положення Конституції України, на які посилався Уряд (див. п. 10 вище), не могли слугувати достатньою правовою підставою для такої специфічної компетенції, яка не надавалась відповідним законодавством.

27. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (див. рішення у справі «Хуліо Воу Жиберт та Ель Хогар і ля Мода проти Іспанії» (Julio Bou Gibert and El Hogar Y La Moda J. A. X. A. v. Spain) (ухв.), № 14929/02, 13 травня 2003 року). Проте у даній справі Верховний Суд не надав жодних аргументів щодо прийняття такої постанови, виходячи за межі своїх повноважень шляхом свідомого порушення Господарського процесуального кодексу і ухвалення такого роду рішень, що, як вказувалось Урядом, стало звичайною практикою Верховного Суду України.

28. На думку Суду, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у Господарському процесуальному кодексі, Верховний Суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження».

Зазначена правова позиція дає можливість виділити дві умови відповідності критерію «суд, встановлений законом»: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).

У справі, що розглядається, значення має юрисдикційна складова права на «суд, встановлений законом», оскільки перебуває у тісному взаємозв'язку з такими процесуальними інститутами, як от: компетенція судів щодо розгляду справ, підсудність та склад суду. В контексті питання, що вирішується та наведеного критерію «суд, встановлений законом», слід звернути увагу на таку серйозну проблему української правової системи, пов'язану з недостатньо чіткими критеріями розмежування комретенції між судами загальної юрисдикції, що призводить до так званого «конфлікту юрисдикцій», внаслідок чого порушується право людини на судовий захист. Це, в свою чергу, стає об'єктом дослідження в Європейському суді в аспекті порушення права на доступ до суду(як елементу права на справедливий суд), яке безпосередньо у тексті ст. 6 Конвенції не значиться, але було сформульоване вперше у справі «Голдер проти Об'єднаного Королівства».

Свою позицію з приводу окресленої проблеми ЄСПЛ висловив у справі «Безімянная проти Росії», обставини якої стосувалися цивільного позову громадянки Безімянної Г. О. про визнання недійсним договору дарування нежилих приміщень між її чоловіком та третіми особами, що був поданий до районного, суду загальної юрисдикції. Останній передав справу до арбітражного суду, вважаючи, що предмет позову не належить до його юрисдикції. У свою чергу, арбітражний суд також вважав, що у нього відсутні повноваження виносити рішення у справі заявниці, внаслідок чого провадження у справі було припинено.

Європейський суд констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже - порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони». ЄСПЛ також наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Зазвичай проблеми в розмежуванні юрисдикцій виникають у разі, якщо при визначенні критеріїв такого розмежування закон виходить із різнопланових ознак, не узгоджених між собою, внаслідок чого один і той самий спір формально може бути розглянутий судами різних юрисдикцій. Це породжує негативні наслідки для учасників відповідних правовідносин (невизначеність, втрата часу, пропуск строків позовної давності). Крім того, неправильне тлумачення національними судами меж судової юрисдикції, відсутність законодавчо передбаченої можливості передачі справи за належністю до суду іншої юрисдикції призводить до того, що сторонам фактично відмовляють у судовому захисті.

Беручи до уваги наведену вище позицію ЄСПЛ, держава в особі законодавчого органу повинна забезпечити баланс між такими цінностями, як право на «суд, встановлений законом» (в аспекті належної компетенції) та право на судовий захист, якого особа позбавляється, якщо неможливо чітко визначити потрібну юрисдикцію і суди не мають узгодженої думки щодо цього.

З огляду на викладене, апеляційний суд звертає увагу і на те, що рішення Великої Палати Верховного Суду, в якому викладена правова позиція щодо відступу від попередньої чисельної, чіткої та послідовної практики щодо юрисдикційності спорів у справах за позовами до державних реєстраторів про скасування рішень чи записів у державному реєстрі, датоване 04.09.2018 року.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене 31.07.2018 року.

Таким чином, навіть якщо не враховувати висновки апеляційного суду щодо відсутності між учасниками даного спору про право, позивач не повинен бути позбвалений права на судовий захист та нести додатковий тягар, пов'язаний з недосконалістю судової системи у визначенні підсудності його спору із суб'єктом владних повноважень.

Згідно частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 328, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «КристалБанк» та Державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Мельник Ілони Борисівни залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 липня 2018 року у справі № 813/827/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 05.02.2019