Справа № 0740/908/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/4359/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року в справі №0740/908/18 (суддя Маєцька Н.Д., м. Ужгород, повний текст рішення складений 28 вересня 2018 року) за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» до управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування припису й постанови,-

встановив:

25 серпня 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» звернулося в суд з позовом до управління Держпраці у Закарпатській області, в якому просило: визнати протиправним та скасувати припис № ЗК305/07/АВ/П від 11 липня 2018 року, винесений управлінням Держпраці у Закарпатській області про усунення виявлених порушень з вимогою до ТзОВ «Ядзакі Україна» в подальшому дотримуватися вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України; визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК305/07/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-132 від 26 липня 2018 року, винесену управлінням Держпраці у Закарпатській області в особі першого заступника начальника управління Держпраці у Закарпатській області Грицика Василя Івановича, якою накладено на ТзОВ «Ядзакі Україна» штраф у розмірі 37230,00 грн.

Рішенням від 26 вересня 2018 року Закарпатський окружний адміністративний суд у задоволенні адміністративного позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі позивач зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про порушення ним вимог трудового законодавства, оскільки дія особливого періоду, під час якого не допускається звільнення працівників, призваних на строкову військову службу, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

На момент призову ОСОБА_1 на строкову військову службу та на момент його звільнення за п.3 ст.36 КЗпП України, мобілізація не проводилася, воєнний стан не оголошувався, відбудовний період після закінчення воєнних дій не настав, а отже, особливий період в контексті діючого законодавства України не настав.

З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому обґрунтовує правомірність оскарженого відповідачем рішення суду першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Наказом ТзОВ «Ядзакі Україна» від 04 грудня 2015 року № НО07513 ОСОБА_1 прийнятий на посаду в`язальника схемних джгутів з 08 грудня 2015 року, з 29 січня 2016 року переведений на посаду агента з постачання.

Наказом ТзОВ «Ядзакі Україна» № DO09208 від 06.06.2018 ОСОБА_1 звільнено у зв`язку з призовом на строкову військову службу, відповідно до витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 25 РС від 24.05.2018.

На підставі звернення ОСОБА_1 з приводу порушення його прав роботодавцем, управлінням Держпраці у Закарпатській області 27 червня 2018 року видало наказ № 115 «Про проведення інспекційних відвідувань» та проведено інспекційне відвідування ТзОВ «Ядзакі Україна».

За результатами інспекційного відвідування складено Акт від 06 липня 2018 року № ЗК305/07/АВ, відповідно до якого встановлено, що працівника ТзОВ «Ядзакі Україна» було звільнено під час проходження ним строкової військової служби і під час дії особливого періоду, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП.

Акт було підписано із зауваженнями, за результатами розгляду яких Головне управління Держпраці у Закарпатській області листом від 11 липня 2018 року за № 32 повідомило позивача, що закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року. Таким чином, звільнення вказаних працівників проводилося з порушенням вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

11 липня 2018 року управління Держпраці у Закарпатській області винесло припис про усунення виявлених порушень № ЗК 305/07/АВ/П, яким зобов`язано ТзОВ «Ядзакі Україна» дотримуватися вимог, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП.

Постановою управління Держпраці у Закарпатській області № ЗК/305/07/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-132 на підставі абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпП накладено на ТзОВ «Ядзакі Україна» штраф у розмірі 37230,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними вище приписом та постановою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, керувався тим, що на час звільнення з роботи ОСОБА_1 в Україні діяв особливий період, а тому на зазначену особу розповсюджуються трудові та соціальні гарантії, встановлені особам, призваним на військову службу протягом особливого періоду, у вигляді збереження місця роботи на підприємствах, в яких вони працювали на час призову.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Підстави припинення трудового договору визначено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до п. 3 вказаної статті підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 119 КЗпП працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, обов`язковою умовою поширення на працівників, призваних на строкову військову службу, гарантій, встановлених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, є те, що на час призову діяв особливий період.

Саме на відсутність такого вказано в апеляційній скарзі, і зазначене є основним аргументом позивача, що, на його думку, вказує на протиправність застосування щодо нього санкцій, передбачених абз. 5 ч. 2 ст. 265 КЗпПУ.

Так, визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

Згідно з абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від № 1932-XII від 06 грудня 1991 року, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналізуючи наведені вище норми, слід дійти висновку що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період.

Аналогічно і процес демобілізації полягає не тільки у припиненні перебування мобілізованих осіб на військовій службі, а й передбачає комплекс заходів, спрямованих на планомірне переведення функціонування держави в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року (набрав чинності 18 березня 2014 року), затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Цим же Указом передбачено здійснення ряду організаційних заходів, зокрема, щодо переведення військових формувань України, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

У відповідності до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Загальновідомим є факт, що рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президент не приймав.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що особливий період розпочався з 18 березня 2014 року після прийняття вказаного Указу Президента України та станом на час виникнення спірних правовідносин його скасовано (припинено) не було, оскільки, як зазначалось вище, складовими частинами такого періоду є час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який в повному обсязі не завершений навіть станом на час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 № 25 РС від 24 травня 2018 року ОСОБА_1 призваний на військову службу.

Разом з тим, на момент призову вказаного працівника, рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому на позивача поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 389/274/17.

Оскільки звільнення ОСОБА_1 у зв`язку із вступом на військову службу здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, колегія суддів вважає, що припис про усунення виявлених порушень від 11 липня 2018 року та постанова від 26 липня 2018 року про накладення штрафу, прийняті відповідачем на підставі, у спосіб та у межах своїх повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, у зв`язку з чим підстави для їх скасування відсутні.

Окрім наведених вище аргументів апеляційної скарги, позивач вказував також, що відсутність порушення трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.08.2018 у справі №308/7960/18, відповідно до якої провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 (Директора ТзОВ «Ядзакі Україна») до адміністративної відповідальності за ч.7 ст.41 КУпАП закрито на підставі п.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу правопорушення, передбаченого ч.7ст.41 КУпАП.

Таким чином, вважає апелянт, судовим рішенням преюдиційного характеру встановлено, що під час звільнення ОСОБА_1 директором ТзОВ «Ядзакі України» не було допущено порушення трудового законодавства.

Стосовно цього колегія суддів зазначає, що звільнення від доказування з підстав встановлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч. 4. ст. 78 КАС України, слід розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Водночас, передбачене ч. 4 ст. 78 КАС України звільнення від доказування, не має абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч. 4 ст. 78 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами ст.90 КАС України.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.08.2018 у справі №308/7960/18 видно, що суд не встановив обставин, які б вказували на те, що ОСОБА_3 під час звільнення призваного на строкову службу працівника ТзОв «Ядзакі Україна» діяв умисно, усвідомлював протиправний характер своїх дій, який посягає на встановлений порядок. А тому, дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_4 суб`єктивної сторона складу правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 41 КУпАП.

Зазначені обставини не є преюдиційними для справи, що розглядається, оскільки є відмінними від тих, які досліджені в цій справі, зокрема, наявність дії особливого періоду під час призову ОСОБА_1 та його звільнення. Встановлення цих обставин є необхідним для кваліфікації дій позивача за абз.5 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, відповідно до якої юридичні та фізичні особи підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Відтак, покликання апелянта на преюдиційність обставин, встановлених постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.08.2018 у справі №308/7960/18, є безпідставними.

Наведенні обставини спростовують доводи апеляційної скарги позивача про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року в справі №0740/908/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 06.02.2019.