Справа № 826/6525/18
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6525/18 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Кучми А.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року позивач, ОСОБА_3, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

1) визнати протиправними та скасувати винесені ГУ ДФС у м. Києві податкові повідомлення-рішення:

- № 29522-1305 від 27.04.2017,

- № від 05.10.2017,

- № від 13.12.2017;

2) визнати протиправними та скасувати винесені ГУ ДФС у м. Києві рішення:

- № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу,

- сформовану податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

16 січня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління ДФС у місті Києві, в якому відповідач повністю підтримує рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем отримано у власність 1/2 частки нежитлового будинку згідно із заявою про вихід з учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Лада-Люкс» та акту приймання-передачі, у зв'язку з чим ОСОБА_3 набув права власності на нежитловий будинок загальною площею 3 336, 40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На даний час тривають судові процеси щодо виділення частки вказаного майна в натурі, у зв'язку з набуттям права власності на частину об'єкта нерухомості, розташованого на земельній ділянці, яка раніше була орендована, а після договір оренди було розірвано ТОВ «Фірма Лада-Люкс» (підтверджується рішенням господарського суду м. Києва у справі № 5011-2/5979-2012 від 05.07.2012, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 26.02.2013), та у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України позивачу необхідно виділити площу земельної ділянки, що сформувалася внаслідок відчуження, для укладення в подальшому відповідного договору оренди.

27.04.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № 29522-1305, яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 106 409, 83 грн.

01.08.2017 позивач оскаржив вказане повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України та направив повідомлення про оскарження до Головного управління ДФС у м. Києві.

Позивачем було отримано рішення ДФС України № 10512/С/99-99-11-02-01-14 від 16.08.2017, яким було продовжено строк розгляду скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, кінцевого рішення про розгляд скарги позивачем отримано не було.

05.10.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № , яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 141 430, 79 грн.

Позивачем було оскаржено винесене податкове повідомлення-рішення до Державної фіскальної служби України та направлено повідомлення про оскарження до Головного управління ДФС у м. Києві.

19.12.2017 від ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_3 отримав повідомлення № 23044/С/26-15-1305-19 від 14.12.2017 про коригування податкового повідомлення-рішення на суму 35 020, 96 грн.

13.12.2017 ГУ ДФС у м. Києві винесено податкове повідомлення-рішення № , яким на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54 та п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України ОСОБА_3 визначено суму податкового зобов'язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у розмірі 35 020, 96 грн.

12.02.2018 позивачем було сплачено скориговану суму податкового зобов'язання у розмірі 35 020, 96 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

14.02.2018 позивачем отримано лист ГУ ДФС у м. Києві, з якого вбачається що ОСОБА_3 має заборгованість у розмірі 106 375, 60 грн., у зв'язку з чим було прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018 та сформовано податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

15.02.2018 ОСОБА_3 звернувся до ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві з метою отримання довідки про відсутність заборгованості, у зв'язку зі сплатою скорегованої суми податкового зобов'язання у розмірі 35 020, 96 грн.

Листом від 27.02.2018 ДПІ у Солом'янському районі ГУ ДФС у м. Києві повідомила позивача про наявність податкового боргу по земельному податку з фізичних осіб у розмірі 106 375, 60 грн.

13.03.2018 позивач оскаржив до Державної фіскальної служби України рішення № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та сформовану податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

За результатами розгляду скарги позивач отримав лист ГУ ДФС у м. Києві № 13875/С/26-15-17-03-27 від 29.03.2018, відповідно до якого відсутні підстави для скасування податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018 та рішення про опис майна у податкову заставу № 25402-17 від 08.02.2018.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням № 29522-1305 від 27.04.2017, № 101683 від1305 від 05.10.2017 та № від 13.12.2017, а також рішенням № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та податковою вимогою № 25402-17 від 08.02.2018 та наполягаючи на їх протиправності, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Вважаючи вищевказані податкові повідомлення-рішення, рішення про опис майна у податкову заставу та податкову вимогу протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що відповідач довів правомірність своїх дій та прийнятих ним рішень.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Статтею 270 вказаного Кодексу визначено, що об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні, та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

За змістом пункту 286.1 статті 286 Податкового кодексу України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

Згідно пункту 287.1 статті 287 Податкового кодексу України власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Тобто, фізична особа-власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В силу вимог пункту 287.8 статті 287 Податкового кодексу України власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Приписами статті 120 Земельного кодексу України закріплено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування), відповідно з моменту набуття права власності на об'єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов'язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об'єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обов'язок сплати земельного податку виникає з моменту державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом (п. 271.1 ст. 271 ПК України). При цьому підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру (п. 286.1 ст. 286 ПК України).

Відповідні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Земельного кодексу України, державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Призначенням державного земельного кадастру, відповідно до ст. 194 Земельного кодексу України, є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою.

Порядок користування відомостями Державного земельного кадастру визначений в ст. 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр», згідно якої відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі:

- витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру;

- довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану);

- копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Користування відомостями Державного земельного кадастру може також здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку може бути виданий будь-яким Державним кадастровим реєстратором, адміністратором центру надання адміністративних послуг, уповноваженою посадовою особою виконавчого органу місцевого самоврядування.

Згідно пп. 14 п. 24 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051, нормативна грошова оцінка - це значення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яке розраховується за допомогою програмного забезпечення Державного земельного кадастру на підставі відомостей про земельну ділянку, зазначених у цьому пункті, та відомостей про нормативну грошову оцінку земель у межах території адміністративно-територіальної одиниці згідно з підпунктом 8 пункту 22 цього Порядку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження існування у Державному земельному кадастрі відомостей щодо земельної ділянки та нормативно-грошової оцінки останньої, на якій розташоване належне позивачу на праві власності нерухоме майно, відповідачем надано не було.

З огляду на викладене судова колегія приходить до висновку, що ГУ ДФС у м. Києві як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти задоволення апеляційної скарги, не було виконано обов'язок щодо подання детального, розгорнутого, викладеного у хронологічній послідовності розрахунку податкових зобов'язань, що зазначені в оскаржуваних податкових повідомленнях-рішеннях, не надано дані Державного земельного кадастру і матеріали нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Отже, контролюючий орган як суб'єкт владних повноважень не забезпечив виконання передбаченого процесуальним законом обов'язку доказування правомірності своїх дій у випадку заперечення проти позову. Наведеним, поряд з іншим, спростовується те, що розрахунок грошового зобов'язання проведений у відповідності до вимог чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано підтверджень прийняття кінцевого рішення про розгляд скарги позивача на податкове повідомлення-рішення № 29522-1305 від 27.04.2017. Так, в матеріалах справи наявне лише рішення ДФС України № 10512/С/99-99-11-02-01-14 від 16.08.2017, яким було продовжено строк розгляду скарги. Однак, кінцеве рішення про розгляд скарги позивача відсутнє. Відтак, твердження відповідача про залишення без змін вищевказаного податкового повідомлення-рішення, є необгрунтованим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про ненадання відповідачем доказів на підтвердження правильності розрахунку суми грошового зобов'язання, визначених у податкових повідомленнях-рішеннях № 29522-1305 від 27.04.2017, № від 13.12.2017, що є підставою для визнання їх протиправним та скасування.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №826/14191/16.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 05.10.2017, колегія суддів звертає увагу, що відповідне податкове повідомлення-рішення було оскаржене позивачем до Головного управління ДФС у м. Києві. За результатом оскарження, ГУ ДФС у місті Києві було скориговано вищевказане податкове повідомлення-рішення, про що повідомлено позивача листом № 23044/С/26-15-1305-19 від 14.12.2017 та, відповідно, винесено нове скориговане податкове повідомлення-рішення № від 13.12.2017. Відтак, оскільки податкове повідомлення-рішення № від 05.10.2017 було скориговано самим відповідачем, отже відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до п.п. 89.1.2. Податкового кодексу України, право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені цим Кодексом, суми грошового зобов'язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.

Згідно з п.п. 93.1.4. Податкового кодексу України, майно платника податків звільняється з податкової застави з дня отримання платником податків рішення відповідного органу про визнання протиправними та/або скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов'язання або його частини (пені та штрафних санкцій) внаслідок проведення процедури адміністративного або судового оскарження.

Пунктом 59.1. Податкового кодексу визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2018 ГУ ДФС у місті Києві прийнято рішення № 25402-17 про опис майна у податкову заставу та сформовану податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018.

Однак, оскільки відповідачем не підтверджено правильності розрахунку суми грошового зобов'язання, визначеного у податкових повідомленнях-рішеннях № 29522-1305 від 27.04.2017, № від 13.12.2017, що є підставою для визнання їх протиправним та скасування, то відповідно рішення № 25402-17 про опис майна у податкову заставу та сформовану податкову вимогу № 25402-17 від 08.02.2018, які були винесені на підставі боргу за вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, також підлягають скасуванню.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність своїх дій та не надано обґрунтованих доводів прийняття оскаржуваних рішень, відповідно до норм чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування винесених ГУ ДФС у м. Києві податкових повідомлень-рішень № 29522-1305 від 27.04.2017, № від 13.12.2017 визнання протиправними та скасування винесених ГУ ДФС у м. Києві рішення № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та сформованої податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування винесених ГУ ДФС у м. Києві податкових повідомлень-рішень № 29522-1305 від 27.04.2017 та № від 13.12.2017, визнання протиправними та скасування винесених ГУ ДФС у м. Києві рішення № 25402-17 від 08.02.2018 про опис майна у податкову заставу та сформованої податкової вимоги № 25402-17 від 08.02.2018 - задовольнити.

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складено 04.02.2019.

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

А.Ю. Кучма