Справа № 810/2570/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2018-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2018 року м. Київ № 810/2570/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Панова Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області

про визнання рішення неправомірним та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області, в якому просить суд:

- постановити рішення яким визнати бездіяльність Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області, у розгляді звернення ОСОБА_1 щодо призначення страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом неправомірною;

- зобовязати Бориспільське відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області, призначити мені, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліду третьої групи по причині трудового каліцтва соціальні виплати відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних позивачем зазначено, що у липні 1995 року, працюючи механізатором КСП ім. Горького, с. Єрковці Переяслав-Хмельницького району при виконанні трудових обовязків отримав тяжкі тілесні ушкодження і в подальшому у грудні 1995 року йому була встановлена друга група інвалідності. Розслідування нещасного випадку на виробництві роботодавцем не проводилося, акт розслідування за Формою Н-1 не складався, хоча позивач неодноразово звертався із відповідною вимогою до правонаступника СТОВ «Єрківці».

Водночас, рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 22.05.2002 було встановлено юридичний факт трудового каліцтва отриманого позивачем 25.07.1995 року під час виконання трудових обовязків механізатора колгоспу ім. Горького, с. Єрковці, Переяслав-Хмельницького району.

Позивачем у позовній заяві вказано, що 05.12.2017 року йому встановлено 3 групу інвалідності та визначено 40 % втрати професійної працездатності, на підставі виробничої травми із зазначенням дати страхового випадку 25.07.1995.

Проте, позивач вказує, що СТОВ «Єрківці» ліквідовано, а тому будь-яких відшкодувань від роботодавця йому не виплачувалися, на підставі чого він звернувся до Бориспільського відділення ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області з заявою щодо призначення відповідних виплат.

Листом від 21.02.2018 № 210 відповідачем було відмовлено позивачу у призначенні страхових виплат у звязку з відсутністю у поданих документах акта розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 та Н-5.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви про призначення страхових виплат передбачених Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», внаслідок нещасного випадку, який стався 25.07.1995 під час виконання ним трудових обовязків, тому звернувся в суд з вказаним позовом.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.05.2018 було відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову посилаючись на положення статті 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» , якою передбачено, що одним із документів який подається для розгляду справ про страхові виплати до ОСОБА_2 є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть.

Відповідачем, на підставі вказаної норми закону та у звязку з відсутністю у поданих документах акта розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 та Н-5, відмовлено позивачу у призначенні страхових виплат.

Крім того, на час прийняття рішення Переяслав-Хмельницьким районним судом 22.05.2002 існував ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та його робочі органи, а тому відповідач мав би бути заінтересованою особою у вказаній справі. Проте ця справа розглядалася без участі представника ОСОБА_2.

У свою чергу, відповідач зазначив, що Управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області, в особі відокремленого підрозділу Бориспільського відділення управління при винесенні рішення щодо відмови ОСОБА_1 керувалося нормами чинного законодавства та діяло правомірно.

У судове засідання, сторони не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у передбачений законодавством строк, що підтверджується наявними у матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення зі штриховими ідентифікаторами: №276, №284.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у порядку письмового провадження, у свою чергу, представник відповідача не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження про що зазначив на заяві позивача.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно із часиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не зявилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За вказаних обставин, розгляд даної справи здійснено в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

На підставі рішення Переяслав-Хмельницького районного суду від 22.05.2002 встановлено факт трудового каліцтва ОСОБА_3.

Згідно вказаного рішення, 25.07.1995 року ОСОБА_1, працюючи механізатором у КСП ім. Горького с. Єрківці, попав під колеса комбайна, в результаті чого отримав тілесні ушкодження і з 25 липня по грудень 1995 перебував на стаціонарному лікуванні в Переяслав-Хмельницькій ЦРЛ. Заявнику було встановлено група інвалідності від загального захворювання і він втратив працездатність.

Вказане рішення Переяслав-Хмельницького районного суду набрало законної сили 23.06.2002.

Згідно з копією посвідчення серії АБ № 408339 виданого Переяслав-Хмельницьким районним управлінням Пенсійного фонду України ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 отримує пенсію по інвалідності.

Копією виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 26.12.2017 № 40 підтверджується, що ОСОБА_1 встановлено сорок відсотків втрати професійної працездатності на строк з 05.12.2017 довічно, у звязку з виробничою травмою від 25.07.1995 у СТОВ «Єрківці» на підставі рішення суду від 22.05.2002.

Вказане підтверджується також копією виписки з акта огляду Яготинською міжрайонною МСЕК до довідки серії АБ № 0020051 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, де зазначено що позивачу встановлено третю групу інвалідності та сорок відсотків втрати професійної працездатності з 05.12.2017 довічно. Причина втрати професійної працездатності вказано виробнича травма, а датою встановлення страхового випадку -25.07.1995.

26.12.2017 Яготинською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією розроблено індивідуальну програму реабілітації інваліда № 35, з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримав рекомендації по реабілітації.

14.02.2018 позивач звернувся до Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області із заявою про призначення страхових виплат на підставі поданих документів: рішення Переяслав-Хмельницького суду від 22.05.2002 про встановлення юридичного факту каліцтва на виробництві, виписки з акта огляду МСЕК серії АБ № 0020051 про ступінь втрати професійної працездатності від 26.12.2017, копії трудової книжки, довідки з пенсійного фонду про розмір призначеної пенсії № 673/05 від 25.01.2018, довідки про нараховану заробітну плату з комунальної установи «Трудовий архів Переяслав-Хмельницького району» від 06.02.2018 № 4-04/43, довідки про відпрацьований час з комунальної установи «Трудовий архів Переяслав-Хмельницького району» від 14.02.2018 № 4-04/46.

Листом від 21.02.2018 № 210 Бориспільське відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Київській області відмовило у призначенні страхових виплат позивачу, зазначивши, що у наданих документах відсутній акт розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 та Н-5.

Крім того, у вказаній відмові відповідач посилається на статтю 43 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», якою передбачено, що одним з документів який подається для розгляду справ про страхові виплати до ОСОБА_2, є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захис, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообовязкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у звязку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоровя визначено Законом України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 23.09.1999 № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV).

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону № 1105-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів ОСОБА_2 соціального страхування України.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону № 1105-XIV ОСОБА_2 соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообовязковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у звязку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообовязкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом.

Частиною другою статті 10 Закону № 1105-XIV встановлено, що ОСОБА_2 соціального страхування України зобовязаний забезпечувати фінансуванням та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим законом.

Статтею 8 Закону № 1105-XIV зазначено, що виконавча дирекція ОСОБА_2 є постійно діючим виконавчим органом правління ОСОБА_2. Робочими органами виконавчої дирекції фонду є її управління в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що створюються за рішенням правління ОСОБА_2 на підставі затвердженої ним структури органів ОСОБА_2. Відділення управлінь виконавчої дирекції ОСОБА_2 є відокремленими підрозділами робочих органів виконавчої дирекції ОСОБА_2, що створюються за рішенням правління ОСОБА_2 без статусу юридичної особи.

Нормами статті 3 Закону № 1105-XIV передбачено, що соціальне страхування здійснюється за принципами:

1) законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування; 2) обов'язковості страхування осіб відповідно до видів соціального страхування та можливості добровільності страхування у випадках, передбачених законом; 3) державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав; 4) обов'язковості фінансування ОСОБА_2 витрат, пов'язаних із наданням матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, в обсягах, передбачених цим Законом; 5) формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; 6) диференціації розміру виплати допомоги залежно від страхового стажу; 7) диференціювання страхового тарифу з урахуванням умов і стану безпеки праці, виробничого травматизму та професійної захворюваності на кожному підприємстві; 8) економічної заінтересованості суб'єктів страхування в поліпшенні умов і безпеки праці; 9) цільового використання коштів соціального страхування; 10) відповідальності роботодавців та ОСОБА_2 за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом.

Згідно з пунктом першим, другим частини першої статті 9 Закону № 1105-ХІV основними завданнями ОСОБА_2 та його робочих органів є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у звязку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

У частині 1 статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення терміну нещасний випадок обмежена в часі подія або раптовий вплив на працівника небезпечного виробничого фактора чи середовища, що сталися у процесі виконання ним трудових обовязків, внаслідок яких заподіяно шкоду здоровю або настала смерть.

Згідно з пунктом 10 частини 1 вказаної статті страхові випадки за соціальним страхуванням від нещасних випадків - нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання (у тому числі встановлене чи виявлене в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів), що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму; нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення застрахованим нормативних актів про охорону праці.

Відповідно до вимог ст. 36 Закону №1105-ХIV, страховими виплатами є грошові суми, які ОСОБА_2 соціального страхування України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Згідно частини 7 цієї статті страхові виплати складаються зокрема із страхової виплати витраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сімї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати дитині, яка народилася з інвалідністю внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Статтею 38 Закону № 1105-XIV встановлено, що ступінь втрати працездатності потерпілим установлюється МСЕК за участю ОСОБА_2 і визначається у відсотках професійної працездатності, яку мав потерпілий до ушкодження здоров'я. МСЕК установлює обмеження рівня життєдіяльності потерпілого, визначає професію, з якою пов'язане ушкодження здоров'я, причину, час настання та групу інвалідності у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а також необхідні види медичної та соціальної допомоги.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що огляд потерпілого, складання та коригування індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю, в якій визначаються види реабілітаційних заходів та строки їх виконання, проводиться МСЕК за умови подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту профпаталогії чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції ОСОБА_2, суду чи прокуратури.

Згідно з частиною першою статті 42 Закону № 1105-XIV сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоровя.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду від 22.05.2002 встановлено юридичний факт трудового каліцтва, отриманого ОСОБА_3 25.07.1995.

При цьому факт отримання позивачем трудового каліцтва відповідачем не оспорюється, останній лише зазначив, що ОСОБА_2 соціального страхування не був залучений до участі у розгляді заяви про встановлення факту трудового каліцтва.

Приписами частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, частиною пятою вказаної статті вказано, що обставини встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд також враховує посилання відповідача, викладені у відзиві на позов, про те, що на час прийняття рішення Переяслав-Хмельницьким районним судом 22.05.2002 року, ОСОБА_2 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України не був залучений до участі у справі у якості зацікавленої особи.

Проте, відповідачем не спростовано факт нещасного випадку, який стався з ОСОБА_1 25.07.1995 року під час виконання трудових обовязків КСП ім. Горького, с. Єрківці, Переяслав-Хмельницького району, правонаступником якого є СТОВ «Єрківці» та встановлений судом. У свою чергу, залучення відповідача або незалучення до розгляду цієї справи не впливає на встановлення в ході розгляду даної справи факту настання нещасного віипадку та як наслідок отримання позивачем каліцтва.

Судом також встановлено, що правонаступником КСП ім. Горького, с. Єрківці Переяслав-Хмельницького району є СТОВ «Єрківці», яке в подальшому було ліквідовано.

Отже, наведені обставини свідчать про те, що позивач мав юридичні підстави передбачені діючим законодавством для подання документів для розгляду справи про страхові виплати ОСОБА_2 соціального страхування України та його робочими органами.

Приписами статті 43 Закону № 1105-ХІV встановлено, що для розгляду справ про страхові виплати до ОСОБА_2 подаються: 1) акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть. 2) документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Суд звертає увагу на те що, відповідач по іншому трактує вказану норму закону і не враховує, що позивач може подати до Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання та/або висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого. Тобто вказана норма є альтернативною і за своїм змістом не вимагає від позивача надання саме акта розлідування нещасного випадку на виробництів. Тим більше, як встановлего судом, даний акт не може бути складений, оскільки фактично підприємства на якому було отримано каліцтво позивачем не існує.

Таким чином, суд дійшов висновку, що достатньою правовою підставою для розгляду справи про страхові виплати позивача є подання до ОСОБА_2 соціального страхування України одного із перелічених документів, а саме висновку МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого та документи про необхідність подання додаткових видів допомоги.

Статтею 44 Закону № 1105-XIV передбачено, що ОСОБА_2 розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сім'ї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах; до постанови додаються копії необхідних документів.

Частиною першою статті 47 № 1105-XIV визначено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені ОСОБА_2 дні на підстав іпостанови цього ОСОБА_2 або рішення суду:

1) потерпілому - з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дати встановлення професійного захворювання;

2) особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати.

У свою чергу статтею 45 Закону № 1105-XIV передбачено, що фонд відмовляє у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце:

1) навмисні дії, а також бездіяльність (приховування захворювання, невиконанні приписів та обмежень лікаря) потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку;

2) подання роботодавцем, іншими органами, що беруть участь у встановленні страхового випадку, або потерпілим ОСОБА_2 свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок;

3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку.

ОСОБА_2 відмовляє у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний повязаним з виробництвом.

З аналізу вказаної норми вбачається, що законодавцем встановлено вичерпний перелік підстав, за яких ОСОБА_2 соціального страхування України відмовляє у страхових виплатах, та оформлює це рішення постановою.

У свою чергу, судом встановлено, що рішення про відмову у призначенні страхових виплат позивачу оформлена Бориспільським відділенням Управління виконавчої дирекції фонду у Київській області викладена листом, а не постановою, як це передбачено законодавством, тобто у спосіб, що не передбачений нормою прямої дії.

Щодо позовної вимоги позивача визнати бездіяльність Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області у розгляді звернення ОСОБА_1 щодо призначення страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом неправомірною, суд зазначає про таке.

Судом не встановлено бездіяльність відповідача щодо розгляду заяви позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідачем було розглянуто заяву позивача від 14.02.2018 та за наслідками розгляду було надано рішення про відмову викладене у листі від 21.02.2018 № 210, яка була отримана позивачем.

Суд зазначає, що бездіяльність супроводжується пасивною поведінкою, тобто відсутністю з боку субєкта владних повноважень будь-яких дій, водночас відповідачем вчинено дії щодо розгляду заяви позивача, а тому позовна вимога в частині визнання бездіяльності відповідача задоволенню не підлягає.

Проте, частиною другою статті 44 Закону № № 1105-XIV встановлено, що рішення оформляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати, розміри виплат на кожного члена сімї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах.

Таким чином, як було встановлено судом, лист від 21.02.2018 № 210 не відповідає вимогам положення частини другої статті 44 Закону № № 1105-XIV, оскільки відповідач повинен був прийняти відповідне рішення за наслідками розгляду справи та оформити його постановою.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Проте, відповідачем, як субєктом владних повноважень, покладений на нього обовязок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність та законність прийнятого рішення при розгляді звернення щодо призначення страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом ОСОБА_4.

У свою чергу, приписами статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 по справі №1-12/2003).

У свою чергу, приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Таким чином, з огляду на зазначене, з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним і скасувати рішення Бориспільского відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області від 21.02.2018 № 210 про відмову у призначенні страхових виплат ОСОБА_3.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області призначити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліду третьої групи по причині трудового каліцтва соціальні виплати відповідно до вимог чинного законодавства суд зазначє про таке.

Приписами статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Отже, завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

У свою чергу суд звертає увагу, що вже як зазначалося, ОСОБА_2 розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів. Рішення форомляється постановою, в якій зазначаються дані про осіб, які мають право на страхові виплати , розміри виплат на кожного члена сімї та їх строки або обґрунтування відмови у виплатах. (ч.1,2 ст. 44 Закону № 1105-ХІV).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку суду, відповідачем, як субєктом владних повноважень, покладений на нього обовязок доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано та не доведено правомірність прийнятого рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом.

У свою чергу, приписами статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, якщо воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 по справі №1-12/2003).

При цьому, суд враховує, що Європейським судом з прав людини у пункті 145 рішення від 15.11.1996 року по справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» вказано про те, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

У даному випадку суд вважає за необхідне звернути увагу на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», в якому Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Також варто зазначити, що Європейського суду з прав людини неодноразово в своїх рішеннях наголошував на тому, що в сучасній демократичній державі багато осіб протягом усього свого життя або ж його частини, коли йдеться про засоби для існування, перебувають у повній залежності від виплат за соціальним страхуванням або соціальним забезпеченням. На думку Європейського суду це право підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу. Тобто, якщо за національним законодавством особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках національної системи соціального забезпечення та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити у таких виплатах доти, доки виплати передбачено законодавством (рішення у справі «Сук проти України»). Мова йде про «законне сподівання» на отримання «активу» (рішення у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Необхідність здійснення правосуддя саме на підставі принципу верховенства права (а не законності) закріплена також у статті 129 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, суд враховує, що позивач на законних підставах та з дотриманням визначеної законодавством процедури звернувся з заявою до уповноваженого органу про призначення йому страхових виплат по причині трудового каліцтва.

При цьому, судом встановлено, що доводи відповідача, викладені у рішенні від 21.02.2018 № 210, яким позивачу було відмовлено у призначенні страхових виплат, не ґрунтуються на вимогах законодавства, та відповідне рішення судом визнане протиправним і скасоване, а тому будь-які інші перешкоди для призначення позивачу страхових виплат у звзку з трудовим каліцтвом, згідно вимог чинного законодавства відсутні.

Таким чином, з урахуванням приписів частини 2 статті 9 КАСУ, з метою забезпечення ефективного та належного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про задоволення позову в частині позовної вимоги про зобов'язання Бориспільське відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліда третьої групи та прийняти рішення про призначення позивачу страхових виплат відповідно до вимог чинного законодавства по формі з урахуванням висновків викладених у рішенні суду.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду належних доводів та доказів, які б спростовували твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції відносно відсутності у позивача права на отримання страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом.

У свою чергу, на підставі наявних у справі доказів та встановлених в ході судового розгляду справи обставин, позивачем доведено суду його законне право на призначення йому страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України у рішенні суд також вирішує питання щодо судових витрат.

З урахуванням частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту першого статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI судові витрати на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 14, 73-77, 90, 139, 242-247, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Бориспільського відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області (08302, Київська область, м. Бориспіль, вул. Головатого, 6, прим. 3) від 21.02.2018 № 210 про відмову ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1; 08430, с. Єрковці, Переяслав-Хмельницького району, вул. Березова, буд. 5) у призначенні страхових виплат у звязку з трудовим каліцтвом.

3. Зобовязати Бориспільське відділення управління виконавчої дирекції ОСОБА_2 соціального страхування України у Київській області (08302, Київська область, м. Бориспіль, вул. Головатого, 6, прим. 3) повторно розглянути заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1; 08430, с. Єрковці, Переяслав-Хмельницького району, вул. Березова, буд. 5), ІНФОРМАЦІЯ_1, інваліда третьої групи та прийняти рішення про призначення страхових виплат відповідно до вимог законодавства та з урахуванням висновків викладених у рішенні суду.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.