Справа № 807/449/18
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/4262/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.,

суддів: Запотічного І.І., Довгої О.І.,

за участі секретаря судових засідань Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргуДержавної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018р. ухваленео 09год.02 хв. під головуванням судді Гаврилка С.Є. в м. Ужгороді, повний текст виготовлено 19.11.2018р.в адміністративній справі запозовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про скасування рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018р. позов задоволено з тих підстав, що відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця не було повно, всебічно та об'єктивно розглянуто обставини особової справи позивача та ситуації в країні походження.

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тими ж ддоводами, що і викладені у відзиві на позовну заяву. Тобто апелянт зазначає, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні по країні походження (Республіка Ємен), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_2, останній не надав достовірних фактів, щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання. Немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відповідач звернув увагу, що позивач перебуваючи в Україні після невдалих спроб отримати запрошення на навчання в одному із вузів Харкова, робив спробу перетнути державний кордон України на виїзді і тільки після невдалої спроби, звернувся за легалізацією свого перебування в Україні. Таким чином, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з врахуванням та дослідженням всіх обставин..

Позивач не скористався правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явились, що у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі, колегія суддів встановила таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 громадянин Республіки Ємен, ІНФОРМАЦІЯ_1, мусульманин суніт за релігійними переконаннями.

Згідно запрошення на навчання № від 14 червня 2016 року ОСОБА_2 прибув на м. Харкова на навчання до Національного технічного університету "Харківський політехнічний інститут" за спеціальністю нафтогазова інженерія та технології.

Згідно паспорта громадянина Ємену НОМЕР_1 від 10 жовтня 2010 року ОСОБА_2 приїхав в Україну 30 липня 2016 рок в м. Харків маючи студентську візу із дозволеним строком перебування на території України 45 днів з 29 липня 2016 року по 11 вересня 2016 року.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення Головного управління ДМС України в Харківській області № ПНМХК 119438 від 07 листопада 2017 року, ОСОБА_2 в м. Харків був затримано за порушення правил перетину іноземців та ОБГ в Україні, а саме ухиляється від виїзду з України після закінчення терміну перебування 11 вересня 2016 року та накладено штраф у розмірі 1700 грн.

23 листопада 2017 року позивач звернувся до органу міграційної служби в Харківській області із заявою № 59 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно вказаної заяви-анкети від 23 листопада 2017 року ОСОБА_2 вказав, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку терористичних угрупувань, зокрема вказав, що виїхав з країни останнього місця проживання через війну та організації озброєних екстремістів хуситів, які погрожували його здоров'ю та життю, його країна потерпає від ополченців, озброєних угрупувань, а також епідемії холери, голоду, які вбивають людей.

Крім того, при зверненні із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, зокрема що причиною виїзду з країни постійного проживання є державний переворот та бойові дії, що почалися з 2014 року. Участі в партійній діяльності не приймав, а тільки приймав участь у протестах проти президента у 2011 році разом з іншими студентами та викладачами. Водночас у заяві-анкеті вказує, що приймав участь в протиурядових протестах у лютому 2011 року, навчаючись у школі разом з іншими школярами. Причиною приїзду в Україну було навчання.

Згідно протоколу співбесіди позивача від 04 грудня 2017 року № 2017КН0059, позивач вказав, що метою приїзду в Україну було навчання, позивач на запитання чи до нього було вжито насильство, психічне чи психологічне, з боку держави зазначив, що в лютому 2015 року під час мітингу проти держави його били та принижували вдруге, у вересні 2015 року на нього направили зброю і в торговому центрі в місті. Зазначив, що політичні проблеми змусили його виїхати з Ємену. Він воював, однак зброю в не тримав, точніше він був проти держави, ходив на мітинги, через що його в чорний список держави. З 2013 року навчався у вищій школі Тербія Хадісса. На запитання членом яких політичних партій чи організацій він був позивач що у 2011 році була група молоді, яка зняли того президента. І тільки його дід по материнській лінії був членом Вільної партії.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області № 263 від 23 листопада 2017 року було прийнято вказану заяву позивача до попереднього розгляду.

Відповідно до Висновку від 12 грудня 2017 року працівника ГУ ДМС України в Харківській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом розгляду заяви, зроблено висновок, що основною причиною, яка перешкоджає ОСОБА_2 поверненню до країни походження є побоювання постраждати від насильства в країні та з метою перевірки фактів обґрунтованих переслідувань щодо заявника, з'ясування достовірних тверджень було зроблено висновок щодо доцільності прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області № 289 від 13 грудня 2017 року було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_2.

На запит ГУ ДМС України в Харківській області № 04/4-33198 від 27 грудня 2017 року щодо перевірки ОСОБА_2, листом управління Служби безпеки України в Харківській області № 70/2-697 від 17 січня 2018 року повідомило, що в управлінні відсутня інформація щодо наявності обставин, за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, згідно листа Міністерства закордонних справ України від 01 лютого 2018 року № 650/17-110-311встановлено, що військовий конфлікт між повстанцями руху "Ансар Алла" (шиїтське угрупування Аль-Хусі) разом з колишнім президентом контролюють столицю м. Сана. У березні 2015 року Саудівська Аравія та низка країн Аравійського півострову розпочали військову операцію щодо звільнення територій Ємені, підконтрольних хусітам. Найбільш небезпечними для проживання та перебування районами, які перебувають під контролем повстанців, є південно-західна частина країни зі столицею Сана та території північно-західного кордону з Саудівською Аравією. За даними ООН, ескалація конфлікту продовжує збільшувати жертв серед цивільних осіб та завдавати величезних збитків державній та приватній власності Ємену. Згідно з даними ООН, станом на вересень 2017 року понад 2 млн. громадян Ємену залишаються в статусі внутрішньо переміщених осіб, 15 2 млн. громадян Ємену не мають належного доступу до чистої води, медичних послуг тощо, 7 млн. осіб перебувають під загрозою голоду. З часу військового конфлікту загинуло понад 5,5 тисяч осіб та близько 9 тисяч отримали поранення. За даними Всесвітньої Організації Здоров'я, станом на початок 2018 року зареєстровано понад 1 млн. випадків захворювання на холеру, в результаті чого померло понадь 3 тисячі осіб.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області № 23 від 06 лютого 2018 року було продовжено строк розгляду заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема щодо громадянина ОСОБА_2.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області № 35 від 15 лютого 2018 року позивача було знято з обліку ГУ ДМС України в Харківській області у зв'язку зі зміною місця проживання та наказом Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 26 лютого 2018 року № 10 взято на облік особову справу № 2017КН0059 громадянина ОСОБА_2.

Під час співбесіди, згідно протоколу від 06 березня 2018 року, позивач вказав, що ходив на мітинги проти президента у 2011 році разом з іншими студентами, у зв'язку з чим його внесли до "чорного списку" жителів. В 2014 році почалися проблеми в Ємені, на його адресу почали поступати погрози, його вигнали з університету. В березня 2015 року його попросили брати участь у війні проти Саудівської Аравії, але він відмовився. Крім того вказав, що на даний час в країні епідемія холери та дифтерії, відсутній доступ до медицини, 7 млн. осіб голодують. Зокрема, вказав, що приїхав в Україну м. Харків для навчання в університеті радіоелектроніки, однак через два місяці його було виключено через неоплату за навчання. Після невдалих спроб заключити контракт в різних університетах у позивача закінчилась віза і його затримали працівники поліції на вулиці в місті Харків, а тому він звернувся за захистом до міграційної служби.

Таким чином, позивач, як шукач притулку в Україні, свої побоювання пов'язує стати жертвою переслідувань з боку повстанців-хуситів з шиїтського руху "Ансар Аллах" у зв'язку з загостренням збройного конфлікту в країні походження.

На запит ГУ ДМС України в Закарпатській області, згідно листа начальника Чопського прикордонного загону від 15 березня 2018 року № 81/256, ОСОБА_2 був затриманий 11 жовтня 2017 року прикордонним нарядом від відділу прикордонної служби "Ужгород" Чопського прикордонного загону за спробу незаконного перетину державного кордону з України в Словацьку Республіку без документів в складі осіб поза пунктом пропуску, однак позивача було звільнено у зв'язку з відмовою Ужгородського міськрайонного суду щодо задоволення позовних вимог прикордонного загону про затримання та примусове видворення іноземців (а.с. 60, 63).

Згідно даних з веб-сайту Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Ужгородського міськрайонного суду від 13 жовтня 2017 року, яка набула законної сили, по справі № 308/10153/17 у задоволенні адміністративного позову Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до гр. Республіки Ємен, ОСОБА_2, про примусове видворення іноземця з України було відмовлено (міститься в Єдиному державному реєстрі судових рішень під номером 69570452).

Відповідно до Висновку від 13 березня 2017 року № 2017КН0059 Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб'єктивних і об'єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_2, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених частиною 1 пунктом 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім цього, даним висновком було встановлено, що на підставі інформації по країні походження Ємен, заявнику у випадку повернення, можливо, буде загрожувати ризик опинитися в місцевості, де зберігається високий рівень терористичної загрози .

Рішенням ДМС України від 23 квітня 2018 року за № 137-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 6 частини 1 абзацу 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 - головний спеціаліст відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України пояснила, що проводила з позивачем співбесіду 06 березня 2018 року. За результатами якої та розгляду справи позивача нею було зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, і з цим погоджується суд апеляційної інстанції, що відповідачемпід час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця не було повно, всебічно та об'єктивно розглянуто обставини особової справи позивача та ситуації в країні походження.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статей 1, 25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, статті 26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень статті 1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671(далі по тексту - Закон України № 3671).

Відповідно до статті 1 частини 1 пункту 1 Закону України № 3671 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з статтею 1 частиною 1 пунктом 13 Закону України № 3671 особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 5 частини 1 Закону України № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 5 частини 2 Закону України № 3671 особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 8 частини 1 Закону України № 3671 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Зважаючи на наведені норми права суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку, що у відповідача наявний обов'язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Відповідно до статті 9 частини 1 Закону України № 3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з статтею 9 частиною 2 Закону України № 3671 працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до статті 9 частини 11 Закону України № 3671 після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статті 9 частини 12 Закону України № 3671 особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до статті 10 частини 5 Закону України № 3671 за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з аналізом наведених норм права судом першої інстанції та відмічає, що заявник не зобов'язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Відповідно до статті 12 частини 2 Закону України № 3671 рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з статті 4 пункту 5 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Перевіряючи законність рішення Державної міграційної служби України від 23 квітня 2018 року за № 137-18 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд підставно відмітив, що відповідач повинен був з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Стаття 1 пункт а підпункт 2 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території. "

Оцінка таким побоюванням обов'язково надається з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом з тим підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Оцінюючи пояснення позивача та надані ним докази, суд обгрунтовано вважав їх послідовними, не суперечливими та такими, що містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні. Тому висновок Державної міграційної служби України є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи.

При цьому, відповідачем не заперечується існування загострення безпекової ситуації в Єменській Республіці, активізацію терористичної діяльності, спалаху епідемії захворювання на холеру, проте не надано цьому відповідної оцінки в контексті спірних правовідносин.

За інформацією Міністерства закордонних справ України (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/mfa-advice-to-travellers) встановлено, що останнім часом спостерігається подальше загострення безпекової ситуації в Ємені, що спричинене триваючим протистоянням між урядовими військами та збройними опозиційними угрупуваннями. Зокрема, наприкінці жовтня цього року в результаті збройного протистояння загинуло близько 250 осіб, у листопаді в районі м. Рада сторони використовували важку артилерію у ході боїв, що призвело до руйнування міських кварталів та загибелі близько 30 мирних жителів. Крім того, продовжують мати місце випадки викрадення іноземних громадян з метою отримання викупу.

Крім того, за інформацією Міністерства закордонних справ України встановлено (https://mfa.gov.ua/ua/consular-affairs/travel-advice/45-ye) встановлено, що безпекова ситуація в Єменській Республіці є надзвичайно нестабільною та непередбачуваною. Не дивлячись на те, що порівняно з 2011 роком ситуація в країні дещо покращилася, Посольство України в КСА наполегливо рекомендує громадянам України утримуватися від поїздок до Ємену без надзвичайної необхідності.

Згідно інформації по країні походження, отриманих з відкритих джерел, "близько 14 мільйонів людей в Ємені знаходяться в умовах, близьких до голоду, через тяжку гуманітарну кризу внаслідок громадянської війни в країні. Про це 23 жовтня заявив заступник генерального секретаря ООН з гуманітарних питань ОСОБА_7. За даними ООН, ситуація в Ємені набагато гірша, ніж у 2017 році, коли організація уже попереджала про ризик масштабного голоду і розпочала гуманітарну підтримку населенню країни. Станом на кінець 2017 року, за даними гуманітарних установ, в Ємені від голоду і хвороб помирали щодня 130 дітей, близько 50 тисяч протягом року. ОСОБА_7 наголосив, що точно підрахувати кількість людей, що померли через проблеми з харчуванням, майже не можливо. Лише половина закладів охорони здоров'я працюють і велика кількість єменців надто бідні, щоб потрапити до них. Через відсутність медичної допомоги, люди часто помирають вдома. Мало які родини повідомляють про ці смерті, - сказав він. Наразі складна ситуація навколо міста Ходейда призвела до економічної кризи в Ємені та блокує гуманітарну допомогу ООН. Внаслідок громадянської війни між повстанцями-хуситами та владою, яку підтримує Саудівська Аравія, 80% населення опинились за межею бідності. Крім того, спостерігачі ООН зафіксували понад 5 тисяч окремих випадків порушення міжнародного гуманітарного законодавства, в тому числі численні жертви серед цивільного населення. ОСОБА_7 закликав негайно припинити бойові дії в зонах діяльності гуманітарних організацій та імпортерів і захищати шляхи транспортування продуктів харчування і речей першої необхідності. За його словами, в економіку країни необхідно якнайшвидше вливати іноземну валюту, гуманітарним організаціям потрібна підтримка і фінансування, а всі сторони конфлікту мають співпрацювати з ООН щоб припинити конфлікт. Нагадаємо, у серпні 2018 року внаслідок двох масштабних авіаударів з боку коаліції, очолюваної Саудівською Аравією, у Ємені загинули щонайменше 26 дітей та четверо жінок. 9 серпня у північному Ємені здійснили авіаудар по автобусу, в якому перебували цивільні, зокрема діти. Міністерство охорони здоров'я країни заявляє, що загинули щонайменше 43 людини і 61 дістала поранення" (https://hromadske.ua/posts/polovini-naselennya-yemenu-znahoditsya-na-mezhi-golodu-oon).

Окрім того за інформацією з відкритих джерел Управління Верховного Комісара ООН станом на 24 квітня 2017 року встановлено, що, "….Сегодня Верховный комиссар ООН по правам человека ОСОБА_8 заявил, что два года спустя при более 13 000 жертв среди мирных жителей, конфликт в Йемене продолжает бушевать: за последние три месяца боевые действия стали еще более интенсивными; они лишь усугубили катастрофу, созданную всецело руками человека, вследствие которой дети голодают, а беженцы и рыбаки подвергаются бомбардировкам. 26 марта, в воскресенье, пройдет уже два года с момента эскалации нынешнего конфликта в Йемене. С 26 марта 2015 года, по меньшей мере, 4 773 мирных жителей погибли, и еще 8 272 были ранены по причине насилия, что в целом составило 13 045 пострадавших среди мирного населения. Эти цифры отражают лишь те смерти и ранения, которые Управление ООН по правам человека смогло подтвердить и которые действительно имели место среди мирного населения. Определенно, реальное количество пострадавших куда больше. Еще 21 миллион йеменцев - 82% населения - срочно нуждаются в гуманитарной помощи. Только за последний месяц 106 мирных жителей были убиты, главным образом, в результате воздушных ударов и обстрелов военными суднами Коалиции…

"Насильственная смерть беженцев, которые бегут еще от одной войны, рыбаков, семей на рынках, миллионы людей, отчаянно нуждающихся в своих основных правах на питание, воду, здоровье и безопасность, - так выглядит конфликт в Йемене спустя два года после его начала... в высшей степени ужасный, без какого-либо видимого стремления сохранить жизни мирных жителей и инфраструктуру", - заявил Верховный комиссар ОСОБА_8. [...] Два года варварского насилия и кровопролития., тысячи смертей и миллионы людей, отчаянно стремящихся к своим основным правам на питание, воду, здоровье и безопасность - с этим нужно покончить. Я призываю все стороны конфликта и тех, кто может повлиять на ситуацию, незамедлительно принять меры для полного прекращения огня, чтобы положить конец этому разрушительному конфликту, а также способствовать, а не препятствовать доставке гуманитарной помощи"... http://www.refworld.org.ru/docid/58fdeeab4.html.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму ВАСУ № 3 суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Все вище викладене свідчить про нестабільність ситуації в Ємені та наявність у позивача обґрунтованих об'єктивних побоювань стати жертвою озброєних осіб на території цієї країни.

Крім того, судом встановлено, що згідно висновку Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області від 13 березня 2017 року № 2017КН0059 про наявність фактичних даних та об'єктивних доказів загальнопоширеного насильства та катастрофічної гуманітарної ситуації у Ємені відповідачеві було відомо на час прийняття оскаржуваного рішення, а також відповідачем не заперечувалось факту, що у випадку повернення до Ємену, позивачу можливо, буде загрожувати ризик опинитися в місцевості, де зберігається високий рівень терористичної загрози.

Відповідно до статті 6 Закону України № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Колегія суддів вважає, що під час розгляду даної справи та в сукупності досліджених доказів, судом першої інстанції не встановлено підстав, відповідно до статті 6 Закону України № 3671, за якою не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа позивача.

Крім того, відповідно відповіді Служби безпеки України № 70/2-697 від 17 квітня 2018 року, зазначено, що у СБУ відсутня інформація щодо наявності обставин, за яких не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ємен - ОСОБА_2.

Оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві та апеляційній скарзі, були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є підставним та обґрунтованим, через що останній підлягає до задоволення.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не бачить підстав для задоволення апеляційної скарги.

В силу ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 243, 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2018р. у справі №807/449/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. П. Сапіга
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 04.02.2019.