Справа № 826/16452/16
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 лютого 2019 року № 826/16452/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві
про представники учасників справи:визнання протиправними та скасування вимог позивача - ОСОБА_2; відповідача - Зайкіна К.В.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач або ФОП ОСОБА_1) подав на розгляд Окружному адміністративному суду міста Києва позов до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач або ДПІ), в якому просить суд визнати недійсною та скасувати:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2016 за № Ф-6287-25 про сплату 6200,15 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2016 за № Ф-6287-25 про сплату 5259,99 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування,

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.08.2016 за № Ф-6287-25 про сплату 6200,15 грн. єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у можливості скористатися звільненням від сплати обов'язкового платежу на період мобілізації. Позивач звертає увагу суду, що встановлений законом десятиденний строк після демобілізації для подачі заяви на використання пільг по обов'язковим платежам, суперечить принципу верховенства права, яке закріплено в ст. 8 Конституції України.

У запереченнях на позовну заяву ДПІ заперечує проти позовних вимог, оскільки позивачем подано заяву за встановленою формою з порушенням 10-денного терміну подання.

Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.10.2016 (суддя Літвінова А.В.) відкрито провадження у адміністративній справі № 826/16452/16 та призначено до розгляду на 09.02.2017.

У судовому засіданні 09.02.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник позивача заперечив проти позову повністю. Судом ухвалено перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження на підстав ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України).

Відповідно до розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справ від 11.10.2017 № 7121 справу передано на розгляд судді Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.10.2017 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу до провадження та призначено до судового розгляду у судове засідання на 19.12.2017.

У судовому засіданні 19.12.2017 судом відкладено розгляд справи до 06.02.2018.

06.02.2018 представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, представник відповідача заперечив проти позову.

Разом з тим, представники сторін звернулися до суду з клопотанням про розгляд справи у порядку письмового провадження.

З огляду на заявлене клопотання, судом ухвалено перейти до стадії письмового провадження на підставі ч. 3 ст. 194 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що 02.11.2005 внесений запис до ЄДР за № 2 002282, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1.

28.07.2016 відповідач направив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.05.2016 № Ф-6287-25 на суму 6 200,15 грн.

Поряд з цим, 21.07.2016 відповідач направив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 05.07.2016 № Ф-6287-25 на суму 5 258,99 грн.

03.08.2016 позивачем до Головного управління ДФС у м. Києві була подана скарга на вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 5 258,99 грн. єдиного внеску загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 05.07.2016 № Ф-6287-25.

16.08.2016 позивачем до Головного управління ДФС у м. Києві була подана скарга на вимогу про сплату боргу (недоїмки) в сумі 6 200,15 грн. єдиного внеску загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 10.07.2016 № Ф-6287-25.

14.09.2016 відповідач направив позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.08.2016 № Ф-6287-25 на суму 6 200,15 грн.

14.09.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві направлено позивачу рішення № 5952/З/26-15-10-02-16 про результати розгляду скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яким залишено без змін вимогу ДПІ від 10.05.2016 № Ф-6287-25 на суму 6 200,15 грн., а скаргу позивача - без задоволення.

Рішення мотивоване тим, що ФОП ОСОБА_1 фактично подав заяву, на підставі якої здійснюється звільнення від обов'язку сплати єдиного внеску, з порушенням терміну подання, оскільки позивач був мобілізований на військову службу з 18.02.2015 по 19.04.2016, то заява мала бути подана до 29.04.2016, а фактично така заява ФОП ОСОБА_1 була подана до ДПІ 03.08.2016.

Не погоджуючись з діями відповідача, а також зважаючи, що на подані позивачем 03.08.2016 та 16.08.2016 скарги відповідей не надійшло, що свідчить про задоволення відповідних скарг, ФОП ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464), Інструкцією про порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 № 508/26953 (далі - Інструкція № 449).

Щодо питання звільнення позивача від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», слід вказати таке.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

В силу приписів п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Поряд з цим, 08.06.2014 набрав чинності Закон України від 20.05.2014 № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» (далі - Закон № 1275-VII), яким розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено пунктом 92, відповідно до якого під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

Підставою для такого звільнення є заява особи, яка бере добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування та копія військового квитка або копія іншого документа, виданого відповідним державним органом, із зазначенням даних про призов такої особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, які подаються до органу доходів і зборів такою особою протягом 10 днів після її демобілізації або після закінчення лікування (реабілітації).

Законом № 1275-VII встановлено, що цей пункт застосовується з першого дня мобілізації, оголошеної Указом Президента України від 17.03.2014 № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», та протягом усього особливого періоду.

Аналогічні норми містяться також в Інструкції № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України 28.03.2016 № 393). Зокрема, п. 7 розд. ІV вказаної Інструкції визначено, що протягом особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники, визначені підпунктами 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, які призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов'язків, якщо вони не є роботодавцями.

Таким чином, за змістом наведених норм звільняються від нарахування та сплати єдиного внеску під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску - фізичні особи-підприємці (визначені ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»), призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби.

При цьому, на думку суду, для настання передбачуваних наслідків, а саме: звільнення від виконання обов'язків, визначених ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», визначальним є те, що особа призвана на військову службу під час мобілізації або ж залучена до виконання обов'язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, при цьому не є роботодавцем (аналогічний правовий висновок за результатами трактування наведених вище норм права викладений в тексті ухвали Вищого адміністративного суду України від 12.10.2017 у справі № 817/66/17).

Як свідчать наявні матеріали справи (а саме: надані позивачем копії військового квитка серії НОМЕР_3, довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції від 16.04.2016 № 926, посвідчення учасника бойових дій серія НОМЕР_2, видане 09.09.2015), позивач був призваний на військову службу під час мобілізації з 18.02.2015 по 19.04.2016.

Таким чином, позивач повинен був звернутися до контролюючого органу за місцем обліку із заявою про звільнення особи від виконання своїх обов'язків, встановлених п. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» упродовж 10 днів після його демобілізації.

Однак з такою заявою, форма якої була затверджена наказом Міністерства фінансів України 28.03.2016 № 393, позивач до контролюючого органу звернувся 03.08.2016.

За п. 12. ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом.

За таких обставин, з огляду на звернення позивачем до ДПІ із відповідною заявою поза межами строків, передбачених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», ФОП ОСОБА_1 не виконано вимоги, передбачені пунктом 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону.

Щодо наявної у матеріалах справи заяви № 1/03-03-2014 від 02.03.2015, якою позивач повідомив відповідача про те, що він призваний на військову службу з 18.02.2015, а тому просив вважати податковий борг платника єдиного податку та ЕСВ з 01.03.2015, що виникне внаслідок непереборної сили безнадійним податковим боргом, та підлягатиме списанню, суд відмічає, що подання відповідної заяви не звільняло позивача, з огляду на вимоги п. 12. ч. 2 ст. 6 та п. 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», від виконання ним вимог щодо подання конкретної заяви протягом 10 днів після його демобілізації. Окрім того, в червні 2016 року позивачем було сплачено зобов'язання у розмірі 941,16 грн., що свідчить про добровільну сплату самостійно нарахованого відповідного зобов'язання.

Пункт 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 визначає, що недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом норми ч.ч. 2 - 4 ст. 25 Закону № 2464, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

При цьому, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

В силу приписів ч. 3 ст. 9 зазначеного Закону, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

З означених норм випливає висновок про обов'язок платника єдиного внеску сплачувати суму недоїмки.

З огляду на наведене, дослідивши та проаналізувавши дані витягу з облікової картки платника єдиного внеску - позивача за 2016 рік, з урахуванням обставин неподання позивачем заяви про звільнення від виконання своїх обов'язків, визначених пунктом 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" протягом 10 днів після його демобілізації, невмотивованими є доводи позивача про наявність підстав для звільнення його від виконання своїх відповідних обов'язків, а відтак і застосування до позивача підстав для такого звільнення, що передбачені правилами пункту 92 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону.

В частині питань ненадання відповідачем відповідей на скарги позивача від 03.08.2016 та 16.08.2016, суд наголошує про наступне.

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску. Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Зауважені аналогічні нормативні приписи щодо прийняття органом доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, вмотивованого рішення та надіслання його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, знаходять своє відображення в п. 1 р. ІV «Порядку розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу», затв. Наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2015 № 1124, згідно якого контролюючий орган, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під підпис. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення контролюючим органом не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Так, матеріали справи свідчать, що на скарги позивача від 03.08.2016 та 16.08.2016, відповідачем 31.08.2016 та 14.09.2016 було направлено рішення № 5586/З/26-15-10-02-16 і № 5952/З/26-15-10-02-16 відповідно, які свідчать про результати розгляду скарг ФОП ОСОБА_1 на спірні вимоги від 05.07.2016 та 10.05.2016.

Отже, відповідачем в межах строку, визначеного як Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", так і «Порядком розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу», які, між іншими, є спеціальними нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини, розглянуто скарги платника єдиного внеску, як то ФОП ОСОБА_1

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У відповідності до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем доведено правомірність прийнятих ним рішень на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Водночас, позивачем не доведено належними та достатніми доказами викладені в позові обставини.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що необґрунтованими та недоведеними є позовні вимоги позивача, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6, 72- 77, 241- 246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко