Справа № 465/6151/17
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1171/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 14 травня 2018 року (суддя - Ванівський Ю.М., м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової Зої Валеріївни про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 26.10.2017 звернувся до суду з позовом до Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З.В. про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.10.2017 №561-ДК/0211По/08/01/-17, якою позивача визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 53 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує на неправомірність притягнення його до адміністративної відповідальності, оскільки факт самовільного зайняття земельної ділянки позивачем не підтверджено жодним доказом. Крім цього, наголошує, що із змісту постанови про накладення адміністративного стягнення вбачається, що позивача, як заступника генерального директора з правових питань ТОВ «КПФ «Карпати» притягнуто до відповідальності за використання земельної ділянки площею 0,2174 га на АДРЕСА_1 без документів на землекористування, тобто за самовільне зайняття земельної ділянки, однак визнано винним позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 53 КУпАП, якою передбачено відповідальність за використання земель не за цільовим призначенням, невиконання природоохоронного режиму використання земель, розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об'єктів, які негативно впливають на стан земель, неправильна експлуатація, знищення або пошкодження протиерозійних гідротехнічних споруд, захисних лісонасаджень.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 14 травня 2018 року у справі №465/6151/17 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із мотивувальною частиною ухваленого рішення, його оскаржив позивач, який просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 17.10.2017 №561-ДК/0211Пр/08/01/-17 та справу про адміністративне правопорушення закрити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що з урахуванням статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України та фактичних обставин справи, законним та обґрунтованим повинно було бути рішення про скасування оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття справи про адміністративне правопорушення. Крім цього наголошує на правомірності використання ТОВ «КПФ «Карпати» земельної ділянки для паркування автотранспортних засобів по АДРЕСА_1.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Постанова суду першої інстанції мотивована протиправністю оскаржуваної постанови з огляду на неправильну кваліфікацію правопорушення за частиною першою статті 53 КУпАП, замість правильної кваліфікації за статтею 53-1 КУпАП.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 20.09.2017 №522-ДК «Про здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності» зобов'язано держаних інспекторів у сфері державного контролю за використанням та охороною і дотриманням вимог законодавства України провести державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів шляхом проведення перевірки вимог земельного законодавства та законності використання земельної ділянки площею 0,6291 га по АДРЕСА_1. Наказом передбачено проведення перевірки законності використання земельної вищевказаної земельної ділянки.

Посадовими особами Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області 11.10.2017 проведено обстеження земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1, за результатами якою складено акт №561-ДК/249/АО/10/01/17. У графі «результати обстеження земельної ділянки» зазначено: самовільно зайнята земельна ділянка площею 0,2174 га використовується ТОВ «КПФ «Карпати» без документів на землекористування. Цього ж дня посадовими особами Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом- земельної ділянки №561-ДК/249/АО/10/01-17, у якому зафіксовано, що на земельну ділянку площею 0,2174 на АДРЕСА_1 відсутнє рішення органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання в користування (оренду), тобто вищезгадана ділянка самовільно зайнята.

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 11.10.2017 №561-ДК/0239п/07/01/17 при перевірці дотримання вимог земельного законодавства встановлено, що земельна ділянка площею 0, 2174 на по АДРЕСА_1 використовується без документів на землекористування за рахунок земель громадської забудови, що є порушенням статей 124, 125, 126, 211 Земельного кодексу України.

Постановою начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області Самойлової З.В. від 17.10.2017 №561-ДК/0211По/08/01/17 заступника генерального директора з правових питань ТОВ «КПФ «Карпати» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 53 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850 грн.

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 211 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушення (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 53-1 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки у вигляді накладення штрафу на громадян від десяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За визначенням, наведеним в статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

З аналізу даної правової норми вбачається, що використання земельної ділянки за відсутності правовстановлюючих документів є ознакою самовільного зайняттям вказаної земельної ділянки.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з пунктом першим статті 247 КУпАП, обов'язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, іншими визначеними законодавством доказами.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Відповідно до положень статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відтак, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб'єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Так, як визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об'єктивного дослідження справи, однак не зобов'язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі. Відповідач, суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність прийняття оскаржуваних постанов.

Позивач своєї вини у вчиненні ним адміністративного правопорушення передбаченого статтею 53-1 КУпАП не визнавав, про що зазначив в протоколі про адміністративне правопорушення, в позовній заяві та пояснив в ході розгляду справи судом першої інстанції. Відповідач вважав наявним в діях позивача зазначеного складу правопорушення та його вини, посилаючись на акт обстеження, акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення. Разом з тим, як вбачається зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення від 11.10.2017 №561-ДК/0239п/07/01/17 та постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.10.2017 №561-ДК/0211По/08/01/17, у них не зазначені межі земельної ділянки, її розташування, її кадастровий номер. Дані обставини свідчать про те, що у постанові та протоколі відсутні будь-які ознаки земельної ділянки, які дозволяють її ідентифікувати, як об'єкт. Крім того, в оскаржуваній постанові про адміністративне правопорушення не наведено жодного доказу, на яких ґрунтується висновок про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, та не зазначено мотиви відхилення доводів позивача про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховуються висновки суду першої інстанції щодо неправильної кваліфікації правопорушення відносно позивача за частиною першою статті 53 КУпАП, замість правильної кваліфікації за статтею 53-1 КУпАП.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що позивач заперечує своє відношення до самовільного зайняття земельної ділянки, а іншими належними та допустимими доказами (письмовими, речовими доказами, показаннями сторонніх осіб-свідків) не підтверджується вчинення саме позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за наявними обставинами. В діях ОСОБА_1 відсутні ознаки об'єктивної та суб'єктивної сторін адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП, у зв'язку з чим позивач не підлягає адміністративній відповідальності вказане правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справ з приводу рішень суб'єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб'єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Отже, постанова про накладення адміністративного стягнення від 17.10.2017 №561-ДК/0211По/08/01/-17, якою позивача визнано винним у вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 53 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. підлягає скасуванню, як протиправна, а провадження по справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ч.3 ст.243, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Франківського районний суду міста Львова від 14 травня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення від 17 жовтня 2017 року №561-ДК/0211По/08/01/-17 на ОСОБА_1 і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
А. І. Рибачук
Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.