Справа № 161/16675/18
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1178/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року у справі № 161/16675/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Луцької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови, -

суддя в 1-й інстанції - Крупінська С.С.,

час ухвалення рішення - 10.12.2018 року, 14:54 год,

місце ухвалення рішення - м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення - 10.12.2018 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Луцької міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення від 09 жовтня 2018 року та закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 30 серпня 2018 року Департаментом муніципальної варти було складено протокол № 2072 про адміністративне правопорушення відносно нього за ст. 152 КУпАП, а саме про імовірне встановлення металевого паркану біля будинку без відповідних дозвільних документів.

За результатами розгляду протоколу його 09 жовтня 2018 року визнано винним у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. штрафу.

Вважає, що дана постанова є протиправною та підлягає до скасування, так як він не порушував правил благоустрою м. Луцька, а тому просить суд дану постанову скасувати, а провадження по справі закрити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновкам, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про порушення позивачем Правил благоустрою м. Луцька.

При цьому, судом першої інстанції було допущено невірне трактування п.п.2.5.5.1.12, 6.9.7, 11.2.3 Правил благоустрою м. Луцька, оскільки такими розрізняється поняття «огорожа» та «конструкція».

Позивачем встановлено саме декоративну огорожу, а не конструкцію чи малу архітектурну форму, як вказав суд першої інстанції.

Крім того, всі мешканці мали ключі від хвіртки та можливість доступу до житлового будинку. Спірна декоративна огорожа не є капітальною спорудою , а її розміщення не потребує отримання будь-яких дозвільних документів.

Просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач по справі, ОСОБА_1, самовільно встановив паркан та території загального користування, чим порушив конституційні права інших мешканців будинку. Земельна ділянка, на якій встановлено паркан, є комунальною власністю і Луцька міська рада, як власник об'єкта благоустрою, на надавала згоди на його встановлення.

Крім того, суд першої інстанції вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування обставин, що викладені в оспорюваній постанові, та на підтвердження своїх пояснень, стосовно дій відповідача, які на його думку є незаконними, а постанова про накладення адміністративного стягнення № 1202 від 09.10.2018 року є безпідставною та неправомірною.

З огляду на викладене, враховуючи наявні в справі докази, суд першої інстанції прийшов до висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення № 1202 від 09.10.2018 року винесена відносно ОСОБА_1 відповідає вимога Закону, при цьому, факт порушення п. 2.5.5.1.13 Правил благоустрою м. Луцька спростований не був, а тому адміністративний позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 09.10.2018 року відповідач виніс постанову № 12027, якою притягнув ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП. Підставою для притягнення до адміністративної відповідальності стало те, що 30.08.2018 року о 14:00 виявлено, що ОСОБА_1 порушив правила благоустрою м. Луцька, а саме самовільно (без відповідних дозвільних документів) встановив металеву конструкцію (паркан) біля будинку АДРЕСА_1, що є порушенням п.п. 2.5.5.1.13 «Правил благоустрою м. Луцька», прийнятих рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 року № 44/2, за що передбачена відповідальність за ст. 152 КУпАП.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час винесення оскаржуваної постанови адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради, (далі - КУпАП) встановлено, що порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб'єктів підприємницької діяльності - від п'ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 1 статті 218 КУпАП встановлено, що справи про адміністративні правопорушення передбачені, зокрема, статтею 152 КУпАП, розглядають адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» від 06.09.2005 №2807-IV (далі - Закон №2807-IV) на об'єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати об'єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо.

Згідно з ч.1 ст.14 Закону №2807-IV об'єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону №2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом.

Рішенням Луцької міської ради від 29.07.2009 №44/2 затверджено Правила благоустрою міста Луцька (далі - Правила), які установлюють порядок благоустрою та утримання територій об'єктів благоустрою міста Луцька, визначають права та обов'язки учасників правовідносин у сфері благоустрою на території міста та підпунктом 2.5.1.9 пункту 2.5 яких закріплено право власників об'єктів благоустрою розміщувати елементи зовнішньої реклами, рекламоносії, малі архітектурні форми та елементи зовнішнього благоустрою на підставі проектної, дозвільної документації, затвердженої в установленому порядку.

Згідно з підпунктом 2.5.5.1.13 пункту 2.5 Правил, на об'єктах благоустрою міста забороняється самовільно встановлювати рекламоносії, різноманітні конструкції, інформаційно-рекламні плакати, стаціонарні малі архітектурні форми.

Відповідно до п.9.2 Правил підставою для проведення робіт з встановлення малих архітектурних форм та тимчасових споруд є дозвіл (ордер) на проведення робіт з благоустрою, який видається за наявності дозволу на розміщення тимчасових споруд, виданого дозвільними органами в установленому порядку.

Згідно з пп.9.3.5 п.9.3 малі архітектурні форми та тимчасові споруди, які розміщені (встановлені або збудовані) без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації, з відхиленням від проекту, вважаються самочинно розміщеними малими архітектурними формами, тимчасовими спорудами чи конструкціями, а використання земельної ділянки під ці споруди класифікується, як самовільне зайняття/захоплення землі.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що суб'єктом порушення правил благоустрою територій населених пунктів, яке полягає у самовільному (без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації) розміщенні (встановленні) малих архітектурних форм, тимчасових споруд, є особа, яка здійснила таке розміщення (встановлення).

При цьому, законодавець розмежовує поняття «мала архітектурна форма» - «елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою» та «тимчасова споруда» - «одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту».

Крім того, Законом України «Про благоустрій населених пунктів» п. 10 ч. 1 ст. 21 визначено, що елементами благоустрою є інші елементи благоустрою визначені нормативно-правовими актами (різноманітні конструкції).

Згідно п. 2.2 Правил, Луцька міська рада уповноважена здійснювати контроль за станом благоустрою та утриманням територій.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій» від 06.09.2005 № 2807-IV (далі-Закон 2807-IV) передбачено, що елементами (частинами) об'єктів благоустрою, зокрема, є малі архітектурні форми.

Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать, зокрема, огорожі, ворота, ґрати. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.(ч. ч. 2, 3 ст. 21 Закону № 2807-IV).

З матеріалів справи встановлено, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності стало розміщення без дозвільних документів металевої конструкції (паркану).

Слід звернути увагу, що позивачем не заперечується, що ним встановлено саме металеву огорожу та території загального користування.

Твердження апелянта, що він встановив декоративну огорожу, та те, що мешканці мають ключі від хвіртки не спростовують висновків суду першої інстанції про встановлення малої архітектурної споруди без дозвільних документів.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 229, 286, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 грудня 2018 року у справі № 161/16675/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 06.02.2019 року