Справа № 826/14043/17
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-01-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Ганечко О.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Седика Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про визнанняпротиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернувся до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_2 посади Посла з особливих доручень П'ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби після повернення з довготермінового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран;

- зобов'язати Міністерство закордонних справ України надати ОСОБА_2, який повернувся з довгострокового відрядження до Посольства України в Ісламській Республіці Іран, посаду Посла з особливих доручень П'ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України або іншої рівноцінної посади в системі органів дипломатичної служби;

- стягнути з Міністерства закордонних справ України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 06.10.2014 року по дату прийняття постанови суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу та ухвалити в цій частині нову постанову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 19.09.2017 по 06.11.2018 в сумі 184 030,13 грн. та відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу, а в іншій частині судове рішення залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та не відповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема наголошує, що судом першої інстанції неправильно визначено період для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та безпідставно застосовано пункт 3 розділу ІІІ Порядку № 100. Також звертає увагу на порушення позивачем строку звернення до суду з даним адміністративним позовом. Крім того вважає, що розмір витрат на правову допомогу стягнутий судом першої інстанції є необґрунтованим та неспіврозмірним з обсягом наданої правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з'явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, наказом Президента України від 08.09.2010 року №896/2010 позивача, ОСОБА_2, призначено на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 07.10.2010 року №2340-ос ОСОБА_2 переведений з посади Посла з особливих доручень по посаді заступника директора департаменту - начальника відділу країн Арабського Магрибу П'ятого територіального департаменту Міністерства закордонних справ України з 14.10.2010 року на посаду Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Указом Президента України від 10.04.2014 року №394/2014 ОСОБА_2 звільнено з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 28.04.2014 року №862-ос позивача відкликано в Україну з 23.05.2014 року у зв'язку з закінченням довготермінового відрядження.

Після прибуття в Україну, згідно наказу Міністерства закордонних справ України від 02.06.2014 року №1075-ос, позивачу надано щорічну відпустку за відпрацьований в Посольстві України в Ісламській Республіці Іран час тривалістю 118 календарних днів з 24.05.2014 року по 21.09.2014 року.

Наказом Міністерства закордонних справ України від 25.09.2014 року №2307-ос ОСОБА_2 надана відпустка без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 22.09.2014 року по 06.10.2014 року.

Однак, як стверджує позивач, після закінчення відпустки без збереження заробітної плати йому так і не було запропоновано обійняти жодної посади в системі органів дипломатичної служби.

Першу пропозицію щодо працевлаштування в апараті Міністерства закордонних справ України, відповідно до позовної заяви, позивач отримав листом від 21.08.2017 року №201/19-091-2915, де йому пропонувалось взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад категорії "Б", тобто вищих від посади, яку обіймав позивач до його направлення у довготермінове відрядження, а отже в порушення вимог частини шостої статті 21 Закону України "Про дипломатичну службу".

Листом від 19.09.2017 року ОСОБА_2 письмово звернувся до відповідача, в якому зазначив про невиконання останнім вимог статті 21 Закону України "Про дипломатичну службу" та просив надати інформацію про правовий статус позивача у системі органів дипломатичної служби України.

Листом від 06.10.2017 року №201/19-091-3735 відповідач повідомив позивача про те, що Департамент менеджменту персоналу готує проекти наказів про переведення працівників після завершення довготермінового відрядження до апарату МЗС України на підставі пропозицій керівників структурних підрозділів, погоджених керівництвом Міністерства, а за відсутності звернення позивача до МЗС з питання працевлаштування після завершення довготермінового відрядження, такі пропозиції не готувалися і не погоджувалися.

12.10.2017 року позивач отримав від відповідача список наявних вакансій та за результатами їх вивчення 13.10.2017 року написав заяву про переведення його на посаду заступника Директора - начальника відділу країн Близького Сходу Департаменту країн Близького Сходу та Африки МЗС України.

Втім, станом на час звернення до суду, як стверджує позивач, йому невідомо про результати розгляду його заяви та водночас, зазначаючи про отримання 12.10.2017 року від Департаменту менеджменту персоналу відповідача списку наявних вакантних посад, згідно наведених обставин, вказує на протиправність бездіяльності відповідача щодо ненадання ОСОБА_2 попередньої чи рівноцінної посади в апараті МЗС України, а також не взяття до уваги бажання позивача працювати на обраній посаді за поданою заявою.

Разом з тим, позивач звернув увагу на те, що йому невідомо про будь-який локальний акт Міністерства закордонних справ України про звільнення ОСОБА_2 з посади Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ісламській Республіці Іран, оскільки з таким відповідач його не ознайомлював, розрахунок у день звільнення не проводив та не видавав трудової книжки, що була отримана в серпні 2017 року і в якій відсутня інформація про припинення праці на посаді Надзвичайного і Повноважного Посла України.

Таким чином, посилаючись на норми, зокрема, Закону України "Про дипломатичну службу", Закону України "Про державну службу" та Кодексу законів про працю України позивач вбачає допущену відповідачем протиправну бездіяльність, що полягає в ухиленні останнього від обов'язку працевлаштувати позивача, а тому, обґрунтовуючи також вимоги стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з вини відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про дипломатичну службу» Дипломатичну службу її працівники проходять у Міністерстві закордонних справ України, представництвах Міністерства закордонних справ України на території України, закордонних дипломатичних установах України, а також у структурних підрозділах Адміністрації Президента України, що забезпечують здійснення Президентом України повноважень у зовнішньополітичній сфері, структурних підрозділах Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, що забезпечують представництво Голови Верховної Ради України і Прем'єр-міністра України у зносинах з органами влади інших держав та здійснення заходів з міжнародного співробітництва Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України.

Стаття 21 Закону України «Про дипломатичну службу» визначає, що довготермінове відрядження дипломатичних працівників триває, як правило, до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною політичною ситуацією і до трьох років у державах з важкими кліматичними умовами або складною політичною ситуацією.

Після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада або посада не нижча тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.

Відповідно до приписів ч.1 статті 41 Закону України "Про державну службу", державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов'язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Відповідно до абзацу другого пункту 7 Порядку ротації працівників дипломатичної служби в системі органів дипломатичної служби України, затвердженого наказом МЗС України від 31.05.2012 року №147, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.06.2015 року за №1016/21328, працівники, строк довготермінового відрядження яких завершився, зобов'язані протягом трьох робочих днів з моменту повернення в Україну прибути до Департаменту персоналу для вирішення питання щодо подальшого проходження дипломатичної служби.

Як зазначалось вище, після прибуття в Україну, згідно наказу Міністерства закордонних справ України від 02.06.2014 року №1075-ос, позивачу було надано щорічну відпустку за відпрацьований в Посольстві України в Ісламській Республіці Іран час тривалістю 118 календарних днів з 24.05.2014 року по 21.09.2014 року, а також надалі, у зв'язку з невирішеністю питання подальшого працевлаштування позивача, Міністерство закордонних справ України запропонувало ОСОБА_2 взяти відпустку без збереження заробітної плати на 15 календарних днів з 22.09.2014 року по 06.10.2014 року, з приводу чого прийнято відповідний наказ від 25.09.2014 року №2307-с.

Разом з тим, в подальшому, відповідач свій обов'язок щодо працевлаштування позивача, який встановлений частиною шостою статті 21 Закону України "Про дипломатичну службу" відносно надання попередньої посади або посади не нижчої тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінної їй посаді в системі органів дипломатичної служби, не виконав.

При цьому суд першої інстанції вірно зазначив про те, що не може розглядатись відсутність звернення до МЗС України з питання працевлаштування після завершення довготермінового відрядження, як бездіяльність позивача, внаслідок чого відповідні пропозиції керівників структурних підрозділів відповідача стосовно вирішення питання працевлаштування не готувались та не погоджувались керівництвом Міністерства, оскільки відповідач був обізнаний з необхідністю працевлаштування позивача, як працівника дипломатичної служби, що повернувся із довготермінового відрядження.

Наведене свідчить про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо ненадання ОСОБА_2 посади в системі дипломатичної служби України та зобов'язання надати таку посаду.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо пропущення строків звернення до суду, оскільки не вчинення суб'єктом владних повноважень дій, які він зобов'язаний був і міг вчинити, що за своєю суттю є бездіяльністю такого суб'єкта, його триваючою пасивною поведінкою, яка не має чітко окреслених часових меж, не дає, в даному випадку, можливості встановлення конкретної дати, від якої можливо обчислювати строк звернення до суду.

З практики Європейського суду з прав людини випливає, що критерієм доступності закону є усвідомлення особою того, які саме дії або бездіяльність карає або дозволяє норма, тобто її суб'єктивна оцінка закону. Суд вважає, що важливим завданням держави є гарантувати реалізацію правових приписів за допомогою необхідних процесуальних механізмів, унеможливити свавілля з боку державних органів при застосуванні права.

У частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 233 «Кодексу законів про працю України» у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно абзацу третього пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.22.1992 року №9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Згідно довідки МЗС України від 26.09.2017 року №212/17-927-393, від 02.10.2017 року №212/17-927-403, від 28.08.2017 року №212/17-927-347 ОСОБА_2 працював на посаді Надзвичайного і Повноважного Посла України в Ірані з 14.10.2010 року по 06.10.2014 року.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що 06.10.2014 року, позивачу не нараховувались будь-які виплати.

Приписами абзацу третього пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 та який згідно підпункту "з" пункту 1 розділу I застосовується при обчисленні середньої заробітної плати у випадках, зокрема вимушеного прогулу, передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно абзацу четвертого пункту 2 розділу II даного Порядку якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому, згідно пункту 3 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються, у тому числі, основна заробітна плата та доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші).

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі (абзац третій пункту 3 розділу III Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати).

За приписами абзацу першого пункту 10 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Судом першої інстанції встановлено, що останні два місяці роботи позивача припадали на квітень та березень 2014 року, коли його посадовий оклад становив 2490,00 грн.

Згідно довідки МЗС України від 07.03.2018 року №212/17-927-102 у квітні та березні 2014 року окрім посадового окладу в 2490,00 грн., надбавка за ранг позивача становила - 72,50 грн., надбавка за вислугу років - 1025,00 грн., надбавка за знання та використання в роботі іноземної мови - 186,75 грн., індексація доходу - 59,68 грн. Разом нараховано: у березні 2014 року - 3833,93 грн., у квітні 2014 року - 3833,93 грн.

Відповідно до листа Мінпраці та соцполітики від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13 кількість робочих днів у 2014 році становила 251, зокрема у березні - 20 днів та у квітні - 21 день.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що середньоденна заробітна плата позивача згідно приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати становить - (3833,93+3833,93)/41=187,02 грн.

Згідно довідки МЗС України від 29.03.2018 року №212/17-927-119 про зміну розміру посадового окладу Надзвичайного і Повноважного Посла України у період з 07.10.2014 року по 26.03.2018 року останній станом на 07.10.2014 року становив - 2490,00 грн.; з 01.12.2015 року - 3112,50 грн.; з 01.05.2016 року - 5169,00 грн.; з 03.08.2016 року - 10338,00 грн.; з 01.01.2017 року - 11000,00 грн.; з 01.01.2018 року - 14500,00 грн.; станом на 26.03.2018 року - 14500,00 грн.

Отже, відповідні коефіцієнти коригування становлять: за період з 01.12.2015 року по 30.04.2016 року - 3112,50/2490,00=1,25; з 01.05.2016 року по 02.08.2016 року - 5169,00/2490,00=2,076; з 03.08.2016 року по 31.12.2016 року - 10338,00/2490,00=4,152; з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 11000,00/2490,00=4,418; з 01.01.2018 року по 06.11.2018 року - 14500,00/2490,00=5,823.

Враховуючи листи Мінпраці та соцполітики від 04.09.2013 року №9884/0/14-13/13, від 09.09.2014 року №10196/0/14-14/13, від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13, від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13, розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік та оновленого розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік, наведеному в офіційному виданні Державної фіскальної служби України - "Вісник. Офіційно про податки", а також внесені зміни до Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів, кількість робочих днів у розрахункових періодах становила: з 06.10.2014 року по 30.11.2015 року - 290 днів; з 01.12.2015 року по 30.04.2016 року - 106 днів; з 01.05.2016 року по 02.08.2016 року - 62 дні; з 03.08.2016 року по 31.12.2016 року - 106 днів; з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 248 днів; з 01.01.2018 року по 06.11.2018 року - 212 днів.

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що сума середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить: з 06.10.2014 року по 30.11.2015 року - 290*187,02=54235,80 грн.; з 01.12.2015 року по 30.04.2016 року - 106*187,02*1,25=24780,15 грн.; з 01.05.2016 року по 02.08.2016 року - 62*187,02*2,076=24071,72 грн.; з 03.08.2016 року по 31.12.2016 року - 106*187,02*4,152=82309,75 грн.; з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року - 248*187,02*4,418=204911,08 грн.; з 01.01.2018 року по 06.11.2018 року - 212*187,02*5,823=230871,70 грн. Разом за період з 06.10.2014 року по 06.11.2018 року - 621180,20 грн.

При цьому, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на необхідність обчислення обрахунку середньої заробітної плати позивача виходячи із посадового (місячного) окладу, відповідно до останнього абзацу п.4 Порядку № 100, оскільки відповідачем не враховано, що з 22.09.2014 по 06.10.2014 позивач перебував у відпустці без збереження заробітної плати, а в серпні - липні 2014 - в оплачуваній відпустці. Водночас, абз. 6 п.2 Порядку № 100, передбачено, що час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

За наведених обставин, твердження відповідача викладені в апеляційній скарзі про відсутність підстав для застосування при обчисленні середньої заробітної плати позивача пункту третього Розділу ІІІ Порядку, на переконання колегії суддів, є помилковим.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що доводи відповідача в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в частині визначення розміру суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованими та безпідставними, а тому вимоги апеляційної позивача щодо скасування рішення суду першої інстанції в цій частині задоволенню не підлягають.

Надаючи правову оцінку посиланням апелянта про необґрунтованість стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст.132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати:1) на професійну правничу допомогу;2) сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду;3) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;4) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;5) пов'язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з ч.1, 4 ст.134 КАС України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.2-5 ст. 134 КАС України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб'єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження здійснених витрат на правову допомогу, надану протягом розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем надано до матеріалів справи: копію Договору про надання правової допомоги № 1-01/03/18 від 01.03.2018р., Додаток №1 до вказаного Договору: розмір та умови оплати правової допомоги та витрат на її надання відповідно до п. 6.2 Договору, додаткової угоди № 1 від 01.03.2018 р. до Договору про надання правової допомоги № 1-01/03/18 від 01.03.2018р., копію акту № 1 про надання правової допомоги відповідно до умов Договору про надання правової допомоги № 1-01/03/18 від 14.06.2018, рахунок № 1 від 01.06.2018, рахунок № 2 від 14.04.2018, копії квитанцій ПАТ КБ "ПриватБанк" про сплату коштів в якості оплати правової допомоги відповідно до п. 2 Додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги № 1-01/03/18.

Отже, при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу суд першої інстанції, з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, підтверджуючих документів, дійшов вірного висновку про стягнення таких витрат, відповідно до ч.1 ст.139 КАС України.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді стягненні на користь позивача витрат на правничу допомогу неповно з'ясовано обставини, що мають значення, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства закордонних справ України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 листопада 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 01.02.2019 року.