Справа № 807/554/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/3833/18

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Заверухи О.Б., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Смидюк Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Берегівської міської ради на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року (суддя - Рейті С.І., м. Ужгород, повний текст судового рішення складено 22 жовтня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 від імені та в інтересах неповнолітньої, як її законний представник виступає ОСОБА_2 до Берегівської міської ради про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 26.10.2017, від імені та в інтересах неповнолітньої, як її законний представник виступає ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Берегівської міської ради, у якому просила: визнати протиправним та скасувати рішення 31 сесії VII скликання Берегівської міської ради від 28.03.2018 №1088 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)»; зобов'язати Берегівську міську раду на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.01.2018 затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передати ОСОБА_1 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність вказану земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що оскаржуване рішення відповідачем є протиправним, у його змісті відсутнє будь-яке нормативне обґрунтування відмови у затвердженні проекту землеустрою, що суперечить вимогам земельного законодавства. Крім цього, рішення Берегівської міської ради є таким, що порушує конституційні позивача в частині реалізації права на землю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року у справі №807/554/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що у проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 відсутнє погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, що є обов'язковим при проведенні кадастрових зйомок, а саме зі сторони суміжної земельної ділянки, якою користуються мешканці житлового будинку по АДРЕСА_2. Разом з тим, щодо зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою, відповідач вважає, що суд не вправі зобов'язати міську раду приймати таке рішення, оскільки це є втручанням у дискреційні повноваження міської ради.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подала.

Учасники справи, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Постанова суду першої інстанції мотивована протиправністю оскаржуваного рішення та наявністю підстав для його скасування. Суд першої інстанції також дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до копії Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0399 га.

Рішенням 34 сесії VІ скликання Берегівської міської ради від 29.08.2014 №1964 «Про надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1», з метою передачі земельної ділянки у власність, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1, орієнтовною площею 0,06 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

ТОВ «Центр проектів» виготовлено проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність.

Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області 04.10.2016 надано Висновок №293/41-16 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1.

Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради 11.10.2016 надано Висновок №154 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). У вказаному висновку зазначено, що Відділ містобудування та архітектури Берегівської міської ради не заперечує проти передачі земельної ділянки у приватну власність гр. ОСОБА_1 при умові дотримання вимог чинного законодавства України та використання земельної ділянки за цільовим призначенням.

Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації 07.11.2016 надано Висновок служби охорони культурної спадщини управління облдержадміністрації №01-08/47, яким погоджено даний проект із застереженням, що дана земельна ділянка розташована на землях історико-культурного призначення.

Надалі, ОСОБА_1 31.01.2018 звернулася до Берегівського міського голови із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0399 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передачу цієї земельної ділянки у власність.

Рішенням 31 сесії VІІ скликання Берегівської міської ради від 28.03.2018 №1088 «Про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)», розглянувши заяву громадянки ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою та передачі у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та керуючись статтями 143, 144 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», статтею 12, частиною 4 статті 83, частиною 7 статті 118, статтями 122, 123 Земельного кодексу України, частиною 2 статті 177 Сімейного кодексу України, частиною 4 статті 32 Цивільного кодексу України та беручи до уваги невідповідність поданих документів вимогам законів, а саме відсутність погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, Берегівська міська рада вирішила:

1. Відмовити у затвердженні ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

2. Відмовити у передачі ОСОБА_1 безоплатно із земель комунальної власності у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0399 га (кадастровий номер НОМЕР_1), для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин першої - другої статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 116 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України). Порядок безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Відповідно до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін (абзац другий частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України).

Частиною восьмою статті 118 Земельного кодексу України визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України.

Відповідно до вимог статті 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов'язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об'єкт будівництва або планується розташування такого об'єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов'язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої на території земель історико-культурного призначення, пам'яток культурної спадщини місцевого значення, їх охоронних зон, в історичних ареалах населених місць та інших землях історико-культурного призначення, крім випадків, зазначених в абзаці третьому цієї частини, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони культурної спадщини, відповідним структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони культурної спадщини. Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, зобов'язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов'язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.

Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи. Кожен орган здійснює розгляд та погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки самостійно та незалежно від погодження проекту іншими органами, зазначеними у частинах першій - третій цієї статті, у визначений законом строк.

Відповідно до частин дев'ятої - одинадцятої статті 118 Земельного Кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; 2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; 4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов'язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов'язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку статті 186-1 Земельного кодексу України, норми статті 118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №820/4852/17.

Отже передумовою для прийняття органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність є наявність погодженого визначеними статтею 186-1 Земельного Кодексу України органами проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у власність. При цьому орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування до повноважень якого належать питання передачі земельних ділянок державної або комунальної власності у власність на стадії затвердження проекту землеустрою не наділений дискреційними повноваженнями, оскільки єдиною підставою для відмови затвердити такий проект є відсутність погоджень органів, визначених статтею 186-1 Земельного Кодексу України.

Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що позивачем виконано вищевказані вимоги Земельного кодексу України, а саме у встановленому законом порядку отримано дозвіл на розроблення проекту землеустрою, за його замовленням виготовлено проект землеустрою, який погоджено відповідно до вимог закону Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області, Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради та Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації та подано необхідні документи до Берегівської міської ради разом із заявою про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.

Підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі ОСОБА_1 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у відповідача були відсутні, оскільки позивачем дотримано вимог чинного законодавства в частині виготовлення проекту землеустрою та погодження його у відповідності до вимог статті 186-1 Земельного Кодексу України, Управлінням Держгеокадастру у Берегівському районі Закарпатської області, Відділом містобудування та архітектури Берегівської міської ради та Управлінням культури Закарпатської обласної державної адміністрації. При цьому, позивачем повністю дотримано регламентовану законодавством процедуру виготовлення та погодження проекту землеустрою. Принагідно зазначити, що жодних зауважень у вищевказаних органів до розробленого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність під час його погодження не виникало.

Щодо доводів скаржника в частині невідповідності поданих позивачем документів вимогам законів, а саме: відсутність погодження меж земельної ділянки із сусідніми землекористувачами, апеляційний суд зазначає наступне. Із наявного в матеріалах справи акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами від 06.09.2016 видно, що у ньому є підписи сусідів ОСОБА_5 (кадастровий номер НОМЕР_2, від А до Б) та ОСОБА_6 (кадастровий номер НОМЕР_3, від Б до В), а також підпис представника Берегівської міської ради - начальника управління комунального майна Будніка В.Ю. Що стосується меж земельної ділянки від В до Г, як вказано в акті - це землі загального користування (кадастровий номер не визначено) та меж земельної ділянки від Г до А, як вказано в акті - кадастровий номер не визначено, з чого можна зробити висновок, що у вказаної земельної ділянки відсутній власник, а відтак, і не можливо погодити (в зв'язку з відсутністю власника) межі цієї земельної ділянки.

Більше того, посилання відповідача на окремі недоліки проекту землеустрою є безпідставним, оскільки проект землеустрою вже погоджений і при цьому не виявлено жодних недоліків.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що із аналізу частин восьмої-дев'ятої статті 118 Земельного кодексу України можна зробити висновок, що на стадії отримання погодженого у встановленому порядку проекту землеустрою, не передбачено повноважень щодо відмови у затвердженні такого проекту землеустрою. Таким чином, Берегівська міська рада протиправно відмовилаКокош П.І. у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідач відповідно до частини дев'ятої статті 118 Земельного кодексу України зобов'язаний затвердити погоджений в законному порядку проект землеустрою.

З приводу тверджень відповідача про те, що суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження Берегівської міської ради, зобов'язуючи відповідача затвердити проект землеустрою, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб'єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення .

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб'єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов'язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов'язати до цього в судовому порядку (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №825/602/17).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність можливості та наміру суб'єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду про те, що викладені у оспорюваному рішенні відповідача мотиви не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою.

Підсумовуючи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що задоволення вимоги про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою в цьому випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження Берегівської міської ради, а буде обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки відповідач протиправно відмовив позивачу з формальних підстав, не передбачених діючим законодавством, так як подання позивачем на затвердження розробленого та погодженого у встановленому законом порядку проекту землеустрою не передбачало можливості прийняття відповідачем будь - яких інших рішень, оскільки на стадії затвердження проекту землеустрою відповідач вправі був відмовити в його затвердженні лише з єдиної підстави - за відсутності відповідних погоджень. В цьому випадку єдиним правильним способом захисту порушеного права є зобов'язання Берегівської міської ради затвердити проект землеустрою. Дискреційними є повноваження суб'єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними.

Також правильним є висновок суду першої інстанції про необхідність зобов'язання відповідача затвердити проекти землеустрою щодо відведення вказаних вище земельних ділянок та надати їх у власність позивачам, так як подання позивачами на затвердження розроблених та погоджених у встановленому законом порядку проектів землеустрою не передбачало можливості прийняття відповідачем будь - яких інших рішень, оскільки на стадії затвердження проектів землеустрою відповідач вправі був відмовити в їх затвердженні лише з єдиної підстави - за відсутності відповідних погоджень.

Аналогічна правова позиція при вирішенні подібних спорів викладена в постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі №818/1976/17.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Берегівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. Б. Заверуха
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 05 лютого 2019 року.