Справа № 240/4851/18
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4851/18

Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

05 лютого 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи- ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування п.8 рішення №86 від 17.08.2018 р.,

В С Т А Н О В И В :
В жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України за участю третьої особи Житомирського ОВК, в якому просив:

-визнати протиправним і скасувати пункт 8 рішення Міністерства оборони України про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи, з 30.05.2016, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, оформленого протоколом засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.08.2018 №86;

-зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 30.05.2016, відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей" та Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що Закон № 2011-ХІІ та Порядок №975, в редакції чинній на час встановлення позивачу ІІ групи інвалідності не містять обмежень щодо дати настання інвалідності після звільнення особи з військової служби для набуття права на одноразову грошову допомогу.

Враховуючи, що предметом позову в даній справі є виплата ОГД ОСОБА_1 в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, а при отриманні ІІІ групи останній за призначенням ОГД не звертався то до спірних правовідносин, на думку скаржника, необхідно застосовувати законодавство, що діяло станом на 30.05.2016.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період з 01.08.1986 по 28.07.1988 позивач проходив військову службу на території Республіки Афганістан та приймав участь в бойових діях.

Відповідно до архівної довідки Військово-Медичного музею Міністерства Оборони Російської Федерації 6/3/1-632 від 14 травня 2007 року, ОСОБА_1 отримав поранення та контузію пов`язані з виконанням військової служби.

Згідно витягу з протоколу засідання Центральної військової лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв 3069 від 18.08.2015, множинні вогнепальні осколкові поранення голови та кінцівок (контузія головного мозку 1987 р.) колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , наслідком яких стали множинні рубці в анатомічних ділянках, зазначених у висновку спеціаліста з питань СМЕ Київського міського клінічного бюро СМЕ № 1649/ж від 14.08.2015, що в подальшому призвело до розвитку захворювань, як наслідку перенесеної контузії: "Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді після травматичної, дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., прогресуючий кризовий перебіг, з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частинами (1-2 на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворно-гіпертензивними, вертебро-базилярні), емоційно-вольовою нестійкістю, мне стичними зниженнями. Післятравматичний церебральний арахноїдит з вираженим лікворно-гіпертензивним синдромом, вестибулярним-атактичним синдромом-центральною вестибулярною дисфункцією ІІ ст., стійко вираженим цефалічним синдромом ІХС, стенокардія напруги обох очей. Розповсюджений остеохондроз хребта», що підтверджується медичними документами поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії".

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія 10 ААА № 732447 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності з 27.05.2011, причина: поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серія 12 ААА №514562 ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності з 30.05.2016, причина: поранення, контузія, захворювання, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебування в країнах, де велись бойові дії.

При цьому, позивач ні як інвалід ІІІ групи, ні як інвалід ІІ групи одноразову грошову допомогу, інших компенсаційних виплат відповідно до законодавства, у зв`язку з встановленням йому вказаних груп інвалідності, не отримував.

20 вересня 2016 року ОСОБА_1 подав до Любарського РВК заяву про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок поранення, контузії, захворювання, які пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України № 248/3/6/1656 від 13.05.2017 позивача повідомлено, що в поданих останнім документах не усунуті недоліки, зазначені в попередньому рішенні комісії (відсутні підтвердження настання інвалідності під час проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення з такої служби.

Постановою Любарського районного суду Житомирської області від 15.01.2018 по справі 282/839/17/, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 1.06.2018, визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи з 30 травня 2015 року, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, оформлені у листі Департаменту фінансів Міністерства Оборони України від 13.05.2017 року 248/3/6/1656 та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, як інваліду ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок поранення, контузії, захворювань пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, на дату встановлення інвалідності, а саме 30.05.2015 року, відповідно до Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року № 975, з урахуванням того, що ОСОБА_1 подано до заяви до Любарського РВК від 20.09.2016 року повний перелік документів передбачений законодавством, що підтверджують його право на отримання одноразової грошової допомоги та свідчать про причину та обставини отриманих ним поранення (контузія) та захворювань.

03.07.2018 позивач повторно подав до Любарського РВК заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності.

На виконання рішення суду, відповідачем повторно розглянуто питання про призначення ОСОБА_1 . ОГД та протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 17.08.2018 №85 позивачу відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги так як інвалідність встановлено понад 3-х місячний термін після звільнення зі служби та зазначено, що зміна групи інвалідності відбулась в понад дворічний термін.

Не погоджуючись із вказаною відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для призначенні позивачу ОГД в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, оскільки ані статтею 16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ані Порядком № 499, які діяли на час настання інвалідності позивача, не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам виходить зі слідуючого.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Так, відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Так, частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент первинного встановлення інвалідності позивачу) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності позивачу інвалідності ІІ групи) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Таким чином, згідно ст.16 Закону № 2011-XII, що була чинна на момент встановлення позивачу третьої групи право на отримання ОГД мали лише військовослужбовці строкової служби, які отримали інвалідність не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.

Натомість ця стаття в редакції, чинній на момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності обмежень тримісячним строком не містила.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, за приписами частини 9 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 р. N 499 (діяв на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності) визначено, що у разі встановлення більшого відсотка втрати працездатності або в разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Разом з тим, норми зазначеного Порядку не обмежували права на її виплату з урахуванням раніше виплаченої суми.

Постановою від 25.12.2013 № 975 Кабінет Міністрів України, затвердив Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (набув чинності з 01.01.2014) відповідно до п.8 якого, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Водночас, пунктом 3 Порядку № 975 регламентовано, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Так, із заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній просить призначити йому одноразову грошову допомогу в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності. Згідно доказів наявних в матеріалах справи, останній допомоги в зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, не отримував.

Як встановлено зі спірного рішення відповідача, останній обгрунтовуючи свою відмову в виплаті позивачу ОГД посилається на норму Закону № 2011-XII, в редакції чинній на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, при цьому застосовує Порядок №975, який набув чинності на момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності. Відтак не зрозуміло, яке законавство (чинне на період встановлення ІІІ групи чи ІІ інвалідності), на думку відповідача має застосовуватися при вирішенні питання про виплату спірної ОГД.

Водночас, слід зазначити, що як слідує зі змісту постанови Любарського районного суду Житомирської області від 15.01.2018 по справі 282/839/17, судом зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням інвалідності, що настала 30.05.2015 року, у 200 кратному розмірі, що встановлений Законом № 2011-XII в редакції, чинній на момент встановлення саме ІІ групи інвалідності позивачу та відповідно до порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року 975.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що Порядком № 975 передбачено право на доплату одноразової грошової допомоги протягом двох років з моменту первинного встановлення інвалідності при тій умові, що військовослужбовцю вже призначалась і виплачувалась така одноразова допомога, а як встановлено судами, така допомога позивачу взагалі не виплачувалась.

Стосовно посилання відповідачем у протоколі від 17.08.2018 №85 на постанову Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №750/5074/17, колегія суддів зазначає, що позивачем у зазначеній вище справі, на відміну від даної справи, є військовослужбовець, якому встановлено ІІ групу інвалідності, яка з моменту первинного огляду та встановлення до моменту звернення з заявою про призначення одноразової грошової допомоги не змінювалась, а лише підтвердилася при черговому проходженні медичного огляду.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що відповідачем неналежним чином розглянуто заяву позивача про призначення одноразової грошової допомоги в зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності, яка настала внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, а відтак вважає, що наявні підстави для визнання протиправним рішення Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

Таким чином, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участю третьої особи- ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування п.8 рішення №86 від 17.08.2018 р. скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати п.8 рішення №86 від 17.08.2016 щодо відмови в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, в розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення ІІ групи інвалідності.

Зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути питання щодо можливості призначення та виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності, внаслідок поранення, контузії, захворювань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.