Справа № 463/7135/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1202/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О.І.,

суддів - Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року у справі № 463/7135/18 за адміністративним позовом Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 про примусове видворення іноземця за межі території України та затримання з метою ідентифікації, -

суддя в 1-й інстанції - Стрепко Н.Л,

час ухвалення рішення - 04.12.2018 року, 15:32 год,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 04.12.2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України звернулося в суд з позовом, в якому просило примусово видворити громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України; затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року позов задоволено. Примусово видворено громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі території України. Затримано громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України. Рішення в частині затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернено до негайного виконання.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач не надав реальної можливості виконати рішення про примусове видворення, а покликання на те, що у апелянта не має грошових коштів, нічим не підтверджені. Апелянт звертає увагу на те, що за умови надання реального терміну для виконання рішення про примусове повернення, він міг би самостійно покинути територію України. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що 22 січня 2019 року апелянт був поміщений до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні «Волинський» ДМС України. Оскільки у відповідача відсутні документи, які б посвідчували особу, тобто його особа є неідентифікованою, тому позивач провів анкетування, сканування відбитків пальців та фотографування останнього, та направив ці матеріали в Управління у справах іноземців та адміністративного провадження Міжнародно-правового департаменту АДПСУ для подальшого його направлення в Департамент консульської служби Міністерства закордонних справ України щодо ідентифікації апелянта, оскільки ні Посольства, ні Консульства Народної Республіки Бангладеш в Україні немає. Також директором Міжнародно-правового департаменту Адміністрації державної прикордонної служби України направлено лист-запит Надзвичайному і Повноважному Послу України в Турецькій Республіці «Щодо ідентифікації громадян Народної Республіки Бангладеш» від 30 січня 2019 року №0.81-974/0/6-19 (серед яких зазначений і ОСОБА_4), разом з тим, відповіді на цей запит ще немає. Враховуючи вищевикладене і те, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 є неідентифікованим та вчинив правопорушення, передбачене ч.2 ст.204-1 КУпАП, позивач вважає, що суд першої інстанції виніс законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням всіх норм матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, апелянт у апеляційній скарзі зазначає про розгляд справи без його участі, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у складі групи осіб вчинив спробу незаконного, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республіку Польща, на напрямку 579 прикордонного знаку на відстані 1500 м до лінії державного кордону, територія Варяжської сільської ради Сокальського району Львівської області, та 01 грудня 2018 року о 22 год. 40 хв. був затриманий прикордонним нарядом «Група реагування» ділянки відділення інспекторів прикордонної служби «Павловичі» відділу прикордонної служби «Павловичі». Цей факт стерджується протоколом про адмністративне затримання від 01 грудня 2018 року.

02 грудня 2018 року про затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, факсимільним повідомлення проінформовано Департамент консульської служби МЗС України.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 04 грудня 2018 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП (порушення вимог ст.9 Закону України «Про державний кордон України» - спроба незаконного, поза межами пунктів пропуску, перетинання державного кордону із України в Республікою Польща) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 8500 грн.

Рішенням Львівського прикордонного загону від 04 грудня 2018 року вирішено примусово видворити за межі України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 та зобов'язано його покинути територію України у термін до 15 грудня 2018 року.

Зміст цього рішення та можливість його оскарження доведені до відома відповідача за участю перекладача на зрозумілій йому мові.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив вимоги ст. 4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до ч.1 ст.30 цього ж Закону підлягає видворенню, оскільки є достатні та обґрунтовані підстави вважати, що останній ухилиться від самостійного та добровільного залишення території України. Крім того, є достатньо підстав для затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі України.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Тобто, примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач вчинив спробу перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України, тому він підпадає під дію зазначеної норми та може бути видворений з України на підставі рішення адміністративного суду.

Відповідно до ч.1 ст.288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що передбачені ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» обставини, які перешкоджають примусовому видворенню відповідача з території України, у ході судового розгляду, як судом першої, так і апеляційної інстанції, не встановлені.

Доказів поширення на відповідача дії приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» матеріали справи не містять.

У матеріалах справи також відсутні дані про те, що відповідач у передбачені Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» строки, звертався до відповідного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, відповідач не має законних підстав для перебування на території України та існує ризик перешкоджання видворенню за межі території України, оскільки в останнього відсутні документи, що дають право на виїзд з України та кошти для такого виїзду, працевлаштуватись на території України не має змоги та не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, мав намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя та Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн західної Європи, крім того, вчинив порушення законодавства України з прикордонних питань.

Так, ч.1 ст.289 КАС України передбачає, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; зобов'язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, оскільки у відповідача відсутня можливість самостійного повернення до країни походження, тому наявні достатні правові підстави для його затримання та примусового видворення з території України в країну походження.

При цьому, колегія суддів відхиляє покликання апелянта на недотримання позивачем порядку прийняття та виконання рішення про його примусове повернення, оскільки такі не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наявність обґрунтованих підстав вважати, що він ухилятиметься від виконання рішення про своє примусове повернення з України від 04 грудня 2018 року через відсутність документів, що посвідчують особу та підтверджують законність перебування на території України, а також коштів, необхідних для добровільного залишення території України, що об'єктивно цьому перешкоджає.

Відповідно до ст.9,29 Загальної декларації прав людини та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 268, 272, 288, 289, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова від 04 грудня 2018 року у справі № 463/7135/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий- суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 06 лютого 2019 року.