Справа № 810/4545/17
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2019-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року № 810/4545/17

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., секретар судового засідання Медвідь Х.І.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1

відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державної міграційної служби України, Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, Державної міграційної служби України, Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області, в якому просить визнати протиправними та скасувати:

- рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, викладене у висновку № 175/2016 від 13 липня 2016 року щодо службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_3;

- рішення Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, викладене у висновку № 169/2016 від 19 вересня 2016 року щодо службового розслідування підстав документування паспортом громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1;

- рішення Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області, викладене у висновку від 01 грудня 2017 року щодо скасування реєстрації місця проживання громадянина України ОСОБА_3

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що оскаржувані рішення є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки визнання недійсним (анулювання) паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, фактично позбавило позивача можливості посвідчити свою особу та підтвердити громадянство України за кордоном, а також позбавило права на виїзд з України та в'їзд в Україну, внаслідок чого протиправно обмежено та фактично порушено гарантовані йому Конституцією України права, свободи й інтереси. Крім того, на підставі оскаржуваних рішень, що викладені у висновках, Службою безпеки України прийнято рішення про примусове повернення його з України як іноземця або особи без громадянства.

Ухвалою суду від 12 січня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи на 05 лютого 2018 року.

Ухвалою від 05 лютого 2018 року позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку із пропуском строку звернення до суду. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 березня 2018 року ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

25 квітня 2018 року Київський окружний адміністративний суд прийняв справу до провадження та призначив судове засідання на 21 травня 2018 року.

У зв'язку із неприбуттям позивача та його представника в судове засідання, розгляд справи було відкладено на 04 червня 2018 року.

В судове засідання, що призначено на 09 липня 2018 року позивач та його представник не прибули. Наступне засідання призначено на 17 вересня 2018 року.

В судовому засіданні, що відбулось 26 вересня 2018 року оголошено перерву та витребувано у Ленінського районного суду м. Харкова копію рішення від 26 грудня 2007 року по справі № 2-о-87/07.

Судове засідання 29 листопада 2018 року відкладено, оскільки позивач та його представник не прибули. Наступне засідання призначено на 16 січня 2019 року.

В судовому засіданні 16 січня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання на 24 січня 2019 року.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні 24 січня 2019 року оголошено перерву та призначено судове засідання на 30 січня 2019 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов.

Представник відповідачів 1, 2 проти задоволення позову заперечувала, вказавши, що оскаржувані висновки повністю відповідають вимогам законодавства та прийняті у межах повноважень, оскільки паспорти позивача були видані з чисельними порушеннями та перевіркою встановлено багато розбіжностей. Крім того, представник посилається на те, що відсутній Указ Президента України про прийняття ОСОБА_3 до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство». Зазначив також, що позивач, на думку відповідача, начебто набув громадянство України у спрощеному порядку за територіальним походженням відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», на підставі довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої ГУДМС України в АР Крим. Однак, як зазначає ДМСУ, вказане суперечить вимогам як радянського законодавства, так і законодавства України, оскільки відповідно до законодавства колишнього СРСР іноземці та особи без громадянства могли отримати прописку лише після отримання дозволу на постійне проживання, штампи прописки вносилися до посвідки на постійне проживання. Іноземці, які перебували в країнах колишнього СРСР з метою навчання чи роботи реєструвалися за національними паспортами на період навчання чи роботи.

При цьому, процедура набуття українського громадянства за територіальним походженням стосується громадян - вихідців з колишніх радянських республік, набуття громадянства України особами - вихідцями з країн далекого зарубіжжя відбувається шляхом прийняття їх до громадянства України (шляхом натуралізації) указом Президента України.

Відповідач також зазначає, що відповідно до вказаної частини статті 8 вищезгаданого закону, громадянство може набути особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 року на території України.

Натомість, як зазначає ДМСУ, інформація щодо народження або проживання батьків позивача, або вказаних вище осіб, до 24.08.1991 на території України відсутня.

Ураховуючи те, що рішення про прийняття позивача до громадянства України не приймалося, на думку ДМСУ вбачається, що паспорт громадянина України, а також паспорт для виїзду за кордон використовується позивачем за відсутності законних підстав.

Представник Перегонівської сільської ради Обухівського району Київської області проти позову заперечувала, пояснивши, що на підставі рішення про скасування паспорту громадянина України, яке надійшло від Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області, позивача було знято з реєстрації.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлене наступне.

Так, рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2007 року встановлено факт проживання ОСОБА_3 на території України з 1989 року.

ОСОБА_3 звернувся до ГУ МВС України в АР Крим із заявою про реєстрацію громадянином України на підставі ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

27 березня 2008 року на підставі рішення ГУ МВД України в АР Крим позивач набув громадянство України, про що складена Довідка про реєстрацію особи громадянином України № 10/А-32.

На підставі зазначеної довідки ОСОБА_3 отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1, виданий 31.03.2008 Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим.

Крім того, 16.05.2008 року позивачу виданий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2.

У зв'язку із розбіжностями в записах паспорту серії НОМЕР_1, позивач звернувся до Дзержинського РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області для обміну паспорту на новий. Так, 19.04.2013 року позивач отримав новий паспорт громадянина України серії НОМЕР_3. Також, 26.06.2013 року ОСОБА_3 отримав новий паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_4.

Висновком службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_3 № 175/2016 від 13.07.2016 року та висновком службового розслідування за фактом оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_3 № 169/2016 від 19.09.2016 року видані паспорти визнали такими, що оформлені з порушенням вимог чинного законодавства та такими що підлягають знищенню.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III (далі - Закон № 2235-III), «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI), Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України» від 25.03.2015 № 302 (далі - Постанова №302), Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 №215 (далі - Порядок №215), Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 13.04.2012 №320 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02 липня 2012 року за №1089/21401) (далі - Порядок №320).

Згідно частини першої статті 8 Закону №2235-III особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Так, з рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2007 року, яким встановлено факт проживання ОСОБА_3 на території України з 1989 року вбачається, що громадянин ОСОБА_3, проживав з липня 1989 року разом із сім'єю у АДРЕСА_1. Тобто, у 1989 році він був неповнолітньою дитиною, йому було десять років, проте документів, що підтверджують факт постійного проживання батька чи матері ОСОБА_3, на територіях, що стали територією України, надано не було.

Відповідно до копії диплому, встановлено, що позивач у 1999 році вступив до Харківського державного медичного університету і у 2005 році закінчив його, отримавши повну вищу освіту.

Крім того, судом встановлено, що громадянин Йорданії ОСОБА_3 у 2005 році звертався до УГІРФО УМВС України в Харківській області з питання отримання дозволу на імміграцію в Україну. З дослідженої в судовому засіданні заяви про видачу, продовження посвідки на проживання для продовження навчання в аспірантурі та працевлаштування, анкети та автобіографії ОСОБА_3, встановлено, що позивач до 1998 року був громадянином Палестини, проте у зв'язку з війною отримав громадянство Йорданії. Вперше прибув в Україну 15.10.1998 року. Батько, мати, два брати проживають в м. Хьюстон США, а сестра у Кувейті. Ніхто з рідних в Україні не проживає. Вперше в Україну приїхав у 1998 році для вступу до медичного університету. До 1998 року мешкав в Палестині разом із батьками, де закінчив середню школу. З 1998 року переїхав до Йорданії.

Отже судом встановлено, що між даними які містяться в рішенні Ленінського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2007 року та даними які позивач особисто подавав до УГІРФО УМВС України в Харківській області для отримання дозволу на імміграцію в Україну існують значні розбіжності та суперечності, що може свідчити про подання неправдивих відомостей.

У зв'язку із встановленням неправдивих відомостей, головним спеціалістом ГУ ДМС України в Харківській області проведена перевірка матеріалів про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Йорданії ОСОБА_3, в результаті чого рішенням від 04.10.2017 року № 04/1-225505 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Посилання позивача на факт постійного проживання з 1989 року на території України встановлений рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.12.2007 року, суд не може прийняти до уваги, оскільки підтвердження чинним судовим рішенням факту проживання на території України у певний період не є самостійною і достатньою підставою для виникнення у заявника статусу громадянина України, тим більше у період, який у часі наступив пізніше терміну проживання на території України, встановленого в судовому порядку. Зокрема, позивач у своїй заяві до Обухівського районного суду Київської області у справі № 372/109/18 просив встановити факт свого перебування у громадянстві України з 27.03.2008 року, а обґрунтовував такі вимоги посиланнями на судове рішення від 26.12.2007 року, яке винесено у часі раніше.

Частиною 1 статті 9 Закону №2235-III передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх клопотаннями прийняті до громадянства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону №2235-III Президент України, зокрема, приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України.

У пункті 4 частини першої статті 24 зазначеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо: прийняття рішень про оформлення набуття громадянства України особами з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-10 статті 6 цього Закону.

Пунктами 92-94 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 (в редакції від 01.04.2016 року) (далі - Порядок №215), передбачено, що органи міграційної служби приймають рішення про оформлення набуття громадянства України, зокрема за народженням; за територіальним походженням; внаслідок поновлення у громадянстві; внаслідок усиновлення; внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

До повноважень органів міграційної служби також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону, відповідно до якої рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Згідно положень пунктів 114, 115 Порядку №215 рішення Президента України про прийняття особи до громадянства України або припинення громадянства України надсилається ДМС, яка через свої територіальні органи та підрозділи вживає заходів щодо документування осіб.

Згідно з пункту 1 статті 5 Закону № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, є, зокрема, паспорт громадянина України; паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону №5492-VI суспільні відносини, пов'язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, переоформленням, продовженням строку дії, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

У пункті 1 частини першої статті 13 Закону №5492-VI визначено, що паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон є одними із документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, оформлення якого передбачається цим Законом із застосуванням Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктом 10.4 Порядку №320 передбачено, що погашаються, уважаються недійсними та знищуються паспорти: які обмінюються у зв'язку зі зміною (переміною) прізвища, імені та по батькові; у разі встановлення розбіжностей у записах (невідповідність записів, зроблених у паспорті, записам в інших документах); у разі непридатності паспорта для користування (пошкодження з різних причин, утрата фотокартки); осіб, громадянство України яких припинено; знайдені, замість яких видано нові; померлих громадян; зіпсовані під час заповнення; оформлені з порушенням вимог чинного законодавства України; не отримані власником протягом року.

Відповідно до п. 5.1. Інструкції № 153 недійсними бланками вважаються зіпсовані (при виготовлені документа), анульовані (дія не відбулася), дефектні (відсутність або пошкодження захисної сітки, друкованого тексту, водяних знаків, серій або номерів на бланках, наявність дубльованих номерів тощо), відсутні (що виявлено при відкритті пачки) та викрадені.

Системний аналіз наведених правових норм надає підстави стверджувати, що правовою підставою для видачі паспорту громадянина України та паспорту громадянина України для виїзду за кордон є набуття особою громадянства України у порядку, визначеному чинним законодавством, а підставою для визнання бланків зазначених паспортів недійсними (анулювання) - їх видача з порушенням вимог чинного законодавства.

Указ Президента України про прийняття позивача до громадянства України не приймався, інші підстави вважати його громадянином України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В порядку виконання обов'язку, визначеного ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство», зокрема, що його народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, або ж наявності таких обставин відносно, наприклад, батьків позивача, наявність яких (обставин, передбачених ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство») могла б зумовлювати законне набуття позивачем громадянства України в порядку, встановленому Законом.

В контексті наведеного та у сукупності з іншими встановленими обставинами, судом також враховуються обставини, повідомлені Службою безпеки України щодо того що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03.04.2015 року затверджено укладену угоду між ОСОБА_3 та прокурором відділу прокуратури про визнання винуватості ОСОБА_3 у вчинені злочину та зазначеним вироком позивач був засуджений та визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (підроблення документів, печаток, штампів та бланків, їх збут, використання підроблених документів), зокрема за вчинення підробки офіційної довідки, нібито видану ДМС України в АР Крим, заяви про оформлення громадянства України та довідки про реєстрацію форми № 16, які стали підставою для видачі паспорта громадянина України іноземцю і є аналогічними до тієї, на яку посилається в обґрунтування своїх вимог по цій справі. Оригінал або належним чином завірена копія відповідної довідки суду надана не була.

Отже, позивачем не надано суду жодних належних і допустимих, у розумінні статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, доказів, які б підтверджували факт набуття позивачем громадянства України у порядку, визначеному законодавством.

Слід також додати, що набуття громадянства України в установленому Законом України «Про громадянство» порядку є передумовою для отримання не тільки паспорта громадянина України, який у даному випадку був отриманий за відсутності обставин набуття позивачем громадянства України, тобто незаконно, а й паспортів громадянина України для виїзду за кордон. Враховуючи незаконність отримання позивачем паспорту громадянина України, відсутні підстави для висновку про законність отримання позивачем паспортів громадянина України для виїзду за кордон, що є похідним від набуття громадянства України, яке позивачем набуто не було. Також у суду і відсутні підстави для задоволення вимог щодо скасування рішення про реєстрацію місця проживання, оскільки така реєстрація була зроблена на підставі висновку Головного управління ДМС в Харківській області, який судом визнаний законним. Відповідно у суду відсутні підстави для висновку про протиправність оскаржуваних висновків відповідачів, оскільки у даному випадку відповідачі виконали покладені на них функції та обов'язки, зазначені вище.

Відтак, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 07 лютого 2019 р.