Справа № 460/2/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

05 лютого 2019 року м. Рівне №460/2/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доРівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області
про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2.) звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - відповідач), в якому просила суд:

1. Визнати протиправними дії та бездіяльність Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.06.2018 по 01.12.2018.

2. Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплатити ОСОБА_2 пенсію за період з 01.06.2018 по 01.12.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. У липні 2018 року позивач дізналася, що з невідомих причин пенсія на її картковий рахунок не надходить, а тому звернулася до відповідача. Як вбачається із листа відповідача, припинення виплати пенсії зумовлено надходженням інформації про її відсутність за фактичним місцем проживання. Однак, позивач зазначила, що вона не змінювала фактичного місця проживання, у зв'язку із чим в неї відсутній обов'язок повідомляти про такий факт комісію з питань призначення всіх видів соціальної допомоги та надання пільг про такий факт. А тому, у відповідача не було підстав для припинення виплати пенсії за період з 01.06.2018 по 01.12.2018. З підстав наведених у позовній заяві, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 30.11.2018 прийнято дану позову заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), протягом розумного строку, але не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У встановлений ухвалою суду строк, відповідачем подано відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що згідно з витягом №13335 з рішення комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги від 26.07.2018, протокол № 20, встановлено припинити виплату пенсії позивачу, оскільки заявниця відсутня за фактичним місцем проживання. 01.06.2018 ОСОБА_2 було призупинено виплату пенсії до з'ясування відповідно до списків осіб, що надаються Департаментом інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, які надійшли до управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. Згідно із листом Управління праці та соціального захисту населення, на момент складання акту обстеження матеріально-побутових умов, позивач була відсутня за фактичним місцем проживання. Згідно з пунктом 12 Порядку соціальні виплати за рішенням комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії) або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. 05.10.2018 позивач звернулася до управління із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.06.2018. На підставі цього ОСОБА_2 поновлено виплату пенсії з 01.10.2018. З підстав наведених у відзиві на позовну заяву, відповідач Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області просило суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити повністю, з огляду на наступне.

ОСОБА_2 перебуває на пенсійному обліку в управлінні з 01.03.2017 як отримувач пенсії за віком за Списком № 1 відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016 № 365.

Судом встановлено, що згідно із довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому від 05.03.2018 №, ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа(а.с.10).

Листом від 17.10.2018 №Д-838/1 Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому повідомило позивачку, що оскільки вона була відсутня за фактичним місцем проживання, прийнято рішення на підставі подання про припинення виплати пенсії, наданого Рівненським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області та акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї(а.с.11).

Згідно з витягом №13335 з рішення комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги від 26.07.2018, протокол № 20, встановлено припинити виплату пенсії позивачу, оскільки заявниця відсутня за фактичним місцем проживання.

Згідно із долучених до матеріалів справи відомостей про осіб, які перетнули державний кордон Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 29.11.2017 № 184/Д-18097, ОСОБА_2 в період з 28.11.2013 по 31.10.2018 здійснювала перетини державного кордону(а.с.12).

На звернення позивача про поновлення виплати пенсії в порядку визначеною постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016 № 365, відповідач повідомив що з 01.06.2018 ОСОБА_2 було призупинено виплату пенсії до з'ясування відповідно до списків осіб, що надаються Департаментом інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України, які надійшли до управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області. Згідно із листом Управління праці та соціального захисту населення, на момент складання акту обстеження матеріально-побутових умов, позивач була відсутня за фактичним місцем проживання. Згідно з пунктом 12 Порядку соціальні виплати за рішенням комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії) або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї. Поміж тим, відповідач наголосив, що позивачці поновлено виплату пенсії з 01.10.2018.

05.10.2018 позивач звернулася до управління із заявою про поновлення виплати пенсії з 01.06.2018. На підставі цього ОСОБА_2 поновлено виплату пенсії з 01.10.2018, про що зазначено відповідачем у відзиві та підтверджено позивачем у позові. Однак, виплату пенсії відповідачем за період з 01.06.2018 по 01.12.2018, так і не здійснено.

Водночас, вважаючи протиправними дії та бездіяльність Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.06.2018 по 01.12.2018, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

За приписами ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пунктом 2 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 (далі - Порядок №365) встановлено, що контроль за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення) шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Згідно з пунктом 12 Порядку №365, соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі:

1) наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати;

2) встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї;

3) отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат;

4) скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб";

5) отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Частиною 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058 (далі - Закон України від 09.07.2003 №1058) визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України від 09.07.2003 № 1058 передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до п.16 Прикінцевих положень Закону України від 09.07.2003 № 1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тобто, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Таким чином, правовим актом яким, визначено підстави припинення пенсійних виплат є Закон України від 09.07.2003 № 1058. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України від 09.07.2003 № 1058, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст.49 Закону України від 09.07.2003 № 1058, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; Положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність, як такі, що є неконституційними на підставі Рішення Конституційного Суду № 25-рп/2009 від 07.10.2009\

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст.49 цього Закону є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Водночас, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не передбачено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014 (далі - Закон України №1706-VII від 20.10.2014).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно із ст.4 цього Закону, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до ст.7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація, зокрема, прав на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509.

Тобто, за приписами наведеної норми умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою.

Наявною в матеріалах справи довідкою Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому від 05.03.2018 № встановлено, що ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Вказана довідка не скасована, а тому на позивачку поширюються пільги визначені нормами законодавства.

Суд звертає увагу, що відповідачем не зазначено, яка з обставин, визначених нормами Закону України від 09.07.2003 № 1058, стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії.

Натомість, призупинення виплати ОСОБА_2 пенсії у зв'язку відсутністю внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та в Законі України від 09.07.2003 № 1058.

Суд вказує на пріоритетність застосування вимоги ст.49 Закону України від 09.07.2003 № 1058, а тому посилання відповідача на норми Порядку як одну із підстав призупинення виплати пенсії ОСОБА_2 - є безпідставними.

Аналогічні правові висновки зазначені в постановах Верховного суду від 06.02.2018 року по справі № 233/4105/17, від 06.02.2018 по справі №263/7763/17, від 30.01. 2018 у справі №234/9660/17, від 21.02.2018 по справі №233/3903/17.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, необхідно зазначити, що Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії, як перевірка місця фактичного проживання пенсіонера.

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об'єктом захисту за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В даному випадку, втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Щокін проти України», питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

В матеріалах справи відсутні докази виплати пенсії позивачці за період з 01.06.2018 по 01.12.2018. А тому, з наведених обставин суд дійшов висновку про визнання протиправною бездіяльність Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо не виплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.06.2018 по 01.12.2018, та зобов'язання Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплатити ОСОБА_2 пенсію за період з 01.06.2018 по 01.12.2018.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Згідно ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акту чи окремих його положень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень не обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до задоволення.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов належить задовольнити повністю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене, на користь ОСОБА_2, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, судові витрати на суму 768(сімсот шістдесят вісім) грн. 40коп., сплачені згідно із квитанцій від 02.01.2019 №0.0..1(а.с.2).

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, рнокпп НОМЕР_1) до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001, ) про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області щодо невиплати пенсії ОСОБА_2 за період з 01.06.2018 до 01.12.2018.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області виплатити ОСОБА_2 пенсію за період з 01.06.2018 до 01.12.2018.

Стягнути на користь Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001, ) за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001, ) судові витрати на суму 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 05 лютого 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.