Справа № 127/26466/18
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/26466/18

Головуючий у 1-й інстанції: Луценко Л.В.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

17 січня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М. ,

секретар судового засідання: Гонтарука В. М.,

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Кундеуса Станіслава Ігоровича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради про скасування постанови про адміністративне правопорушення,,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради про скасування постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

11 січня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги, просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду справи неоспорені факти про те, що згідно наказу Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради від 08.10.2018 року №243 та на підставі звернення громадянина ОСОБА_5 від 29.08.2018 року №Н-01-90781 (а.с.31), 09.10.2018 року було проведено позапланову перевірку на об'єкті "житловий будинок по АДРЕСА_1" (суб'єкт містобудування ОСОБА_4), предметом якої було перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

За наслідками перевірки відповідачем складено акт №216-ПП від 09.10.2018 року та протокол про адміністративне правопорушення, зі змісту якого вбачається, що за результатами позапланової перевірки, проведеної на об'єкті житловий будинок по АДРЕСА_1 у м. Вінниці виявлено порушення, а саме: ОСОБА_4 станом на 09.10.2018 року експлуатує самочинно побудований житловий будинок по АДРЕСА_1 не прийнятий в експлуатацію закінчених будівництвом об'єкта, чим порушила вимоги ч.8 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року №461, за що передбачена відповідальність за ч.8 ст.96 КУпАП (а.с.38).

У зв'язку з чим 09.10.2018 року директором Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення №84 про визнання позивача винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.8 ст.96 КУпАП, та накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 4250 грн. (а.с.17-19). При винесенні оскаржуваної постанови позивач була особисто присутня та останньою було отримано копію постанови 09.10.2018 року, про що свідчить її підпис.

Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернулась до суду з вимогою про її скасування.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено належними засобами доказування правомірність свого рішення щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності, при цьому позивачем не доведено правомірність своїх дій.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник має право виконувати будівельні роботи після подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об'єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 7 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Положеннями ч.8 ст.96 КУпАП визначено, що експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, вчинені щодо об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот п'ятдесяти до трьохсот п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян ( редакція статті від 19.01.2012 року згідно із Законом України від 22.12.2011 року №4220-VI).

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, є висновком про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

Тобто, аналізуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що обов'язок направлення повідомлення про початок виконання зазначених будівельних робіт у випадках, коли направлення такого повідомлення є обов'язковим, а також наведення недостовірних даних у повідомленні про початок виконання підготовчих робіт, можуть стосуватись лише тих суб'єктів, які проводили такі будівельні роботи після набрання чинності цим законом, що також знайшло своє відображення у правовій позиції Верховного Суду України у своїй постанові від 04.03.2014 року.

Надаючи правову оцінку доводам апелянта стосовно протиправності притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 8 ст. 96 КУпАП, оскільки будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 було проведено ще в 2010 році і за вказане правопорушення позивач вже притягувалась до адміністративної відповідальності за самочинне будівництво, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

З матеріалів справи встановлено, що притягнення позивача в 2010 році до адміністративної відповідальності відбулось за порушення ст.97 КУпАП, яка визначала відповідальність за самовільне будівництво будинків або споруд, водночас в даному випадку позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 8 ст. 98 КУпАП ( Експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, вчинені щодо об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта), що вказує на вчинення різних дій позивачем, в межах інших правових норм, за які передбачена різна відповідальність.

З матеріалів справи встановлено, що згідно технічного паспорта на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1, виготовленого КП «ВМБТІ» 06.07.2011 року, самочинним є житловий будинок літ. К по АДРЕСА_1. За розділом «Характеристика будинку, господарських будівель та споруд» житловий будинок літ. К не обстежено, а тому рік будівництва такого самочинного об'єкта не визначено.

Як вбачається з листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області від 07.10.2010 року №27-Н-232-2, який міститься в матеріалах справи, під час перевірки 07.10.2010 року домоволодіння за адресою по АДРЕСА_1 встановлено, що ОСОБА_4 без належного дозволу виконала будівельні роботи з будівництва житлового будинку за вказаною вище адресою. У зв'язку з чим інспекцією у 2010 році позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за самочинне виконання будівельних робіт згідно ст.97 КУпАП (а.с.5).

Водночас, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначений лист не свідчить про те, що позивач вже притягувалась до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення передбачене саме ч.8 ст.96 КУпАП за експлуатацію не введеного в експлуатацію самочинно побудованого будинку по АДРЕСА_1), в той час як у вказаному листі йдеться мова про будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Зі змісту вказаного листа також не можливо встановити дату закінчення даного самочинного будинку та дату початку його експлуатації.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст.39 Закону України " Про регулювання містобудівної діяльності" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 320 - 8 від 09.04.2015 року, № 1817- 8 від 17.01.2017 року), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалось на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом держаного архітектурно - будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Аналогічна норма містилась і в попередніх редакціях вказаного Закону з дня набрання ним чинності - 12.03.2011.

Тобто, законодавець визначив момент, з якого відповідний об'єкт закінчений будівництвом.

Як вбачається з технічної інвентаризації спірного об'єкта, проведеної 06.07.2011 КП "ВМБТІ", яка міститься в матеріалах справи житловий будинок 41 по вул. Блюхера в м. Вінниці закінчений був ще у 2011 році.

Водночас, як було встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи у позивача відсутній документ (зареєстрована відповідним органом декларація про готовність об'єкта до експлуатації), що посвідчує закінчення спірного об'єкту будівництвом.

Натомість факт експлуатації позивачем самочинно побудованого житлового будинку по вул. Чумацька,41-а в м. Вінниці встановлений актом перевірки ДАБК від 09.10.2018 року № 216-ПП та протоколом про адміністративне правопорушення.

При цьому судова колегія звертає увагу, що як встановлено з матеріалів справи, жодних дій щодо оформлення дозвільних документів, які надають право на експлуатацію вказаного будинку позивачем не надано.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. 2 ст. 33 КУпАП при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами (ст. 251 КУпАП).

Згідно ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об'єктивно з'ясувати обставини справи, зокрема наявність вини особи у вчиненні такого правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже посадовою особою під час розгляду справи про адміністративне правопорушення було у повному обсязі досліджено усі обставини справи, було враховано вищезазначені норми, та досліджено докази і надано їм оцінку, у зв'язку з чим постанова про адміністративне правопорушення у сфері містобудівної діяльності винесена директором Департаменту архітектурно-будівельного контролю Вінницької міської ради про адміністративне правопорушення у сфері містобудівної діяльності № 84 від 09.10.2018 року є правомірною та не підлягає скасуванню.

Водночас суд зазначає, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, як доказ того, що позивач лише 27.09.2017 року набула права власності на житловий будинок після прийняття спадщини. Крім того, в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_6 не є єдиним власником житлового будинку по АДРЕСА_1, яке судом задоволено, з умовою надання оцінки вказаному доказу в сукупності з іншими доказами при постановленні судового рішення в нарадчій кімнаті.

З даного приводу слід зауважити, що відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, в той час як апелянт фактично посилається на витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2019 року, який відсутній в матеріалах справи, не був предметом дослідження в суді першої інстанції та не був долучений до апеляційної скарги з відповідною аргументацією його як належного доказу.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 4 вказаної вище статті докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Разом з цим, під час судового засідання представник позивача, як на підставу неможливості подання вказаного доказу до суду першої інстанції та вищезазначених пояснень зазначила, що не може дати відповіді чому вказаний доказ не було надано, оскільки не була присутня під час розгляду справи в Вінницькому міському суді Вінницької області, оскільки не приймала участь в суді першої інстанції по розгляду даної справи.

Однак, суд зазначає, що згідно КАС України вищенаведене не є доказом поважності причин щодо не подання доказу по справі, так як ч.4 ст.79 КАС України передбачає, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Проте, будь яких підтверджень на виконання вищезазначених вимог КАС України щодо подання доказів представником позивача не надано.

Тому, суд апеляційної інстанції вважає, що наданий витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, а також пояснення представника апелянта, що за вказаною адресою позивач не є єдиним власником житлового будинку, не може бути прийняті судом апеляційної інстанції, як належні та допустимі докази по даній справі, так як не були предметом розгляду та не досліджувались в суді першої інстанції, а також не містяться, як доказ, з відповідною аргументацією в апеляційній скарзі.

Щодо посилань представника апелянта на те, що відповідачем у спірній постанові невірно вказано адресу житлового будинку, колегія суддів вважає, що вказане не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідача, з одних лише формальних підстав.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.8 ст.96 КУпАП, а представником позивача не надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження вимог ОСОБА_4 щодо скасування постанови № 84 від 09.10.2018 року про притягнення останньої до адміністративної відповідальності за ч.8 ст.96 КУПАП у вигляді 4 250 грн. штрафу.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, в той час як доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстави для задоволення вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.