Справа № 826/24227/15
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-02-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 лютого 2019 року

Київ

справа №826/24227/15

адміністративне провадження №К/9901/16719/18, №К/9901/16723/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши у письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Любові Олександрівни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним дій та рішення та скасування рішення за касаційними скаргами Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Любові Олександрівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва у складі судді Федорчука А.Б. від 27 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Беспалова О.О., Парінова А.Б., Губської О.А. від 18 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Український капітал» (далі - ПАТ «Банк «УК», позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Любові Олександрівни (далі - Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ», відповідач), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, третя особа), у якому просило:

- визнати протиправними дії та рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Любов Олександрівни щодо визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 року, укладеного між ПАТ «УПБ» та ПАТ «Банк «УК», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1253;

- скасувати рішення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Любов Олександрівни з приводу визнання нікчемним договору купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 року, укладеного між ПАТ «УПБ» та ПАТ «Банк «УК», який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1253.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії Уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіної Любов Олександрівни з приводу визнання договору купівлі-продажу прав вимоги нікчемним, є протиправними та незаконними, тобто такими, що суперечать чинному законодавству України та порушують права позивача, як сторони даного договору. Крім того, позивач посилається на те, що ціна, за якою було продано право вимоги була погоджена сторонами з врахуванням звітів від 29 квітня 2015 року про незалежну оцінку права вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами, виконаних за замовленням ПАТ «УПБ» суб'єктом оціночної діяльності - СПД ОСОБА_4 (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 16022/14, виданий Фондом державного майна України 17 лютого 2014 року), згідно якого ринкова вартість права вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами, визначена у сумі 16906000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що згідно звітів від 29 квітня 2015 року про незалежну оцінку права вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами (згідно додатку № 1 до основного договору), виконаного за замовленням ПАТ «УПБ» суб'єктом оціночної діяльності - СПД ОСОБА_4, ринкова вартість права вимоги за кредитними договорами, що укладені з юридичними особами (згідно додатку 1), визначена у сумі 16906000,00 грн. (1463000,00 грн + 5583000,00 грн + 1387000,00 грн + 879000,00 грн + 4628000,00 грн + 2288000,00 грн + 678000,00 грн), тобто є нижчою ціни продажу, що є вкрай вигідним для банку, платоспроможність якого була поставлена Фондом гарантування вкладів фізичних осіб під сумнів наступного дня.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 листопада 2015 року та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ» Пантіна Л.О. та ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» звернулися з касаційними скаргами до Вищого адміністративного суду України.

ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» у касаційній скарзі просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ» подана 09 червня 2017 року.

Касаційна скарга ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» подана 06 грудня 2017 року.

Відповідно до протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, а саме: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Гриціва М.І. та Коваленко Н.В.

Ухвалами Верховного Суду від 09 січня 2019 року прийнято до свого провадження касаційні скарги Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ», ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» у справі № 826/24227/15 та запропоновано учасникам справи подати відзив на касаційні скарги.

Разом із касаційними скаргами скаржниками заявлено клопотання про розгляд даної справи у касаційному порядку за їх участю. Ухвалами Верховного Суду від 28 січня 2019 року у задоволенні цих клопотань відмовлено.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що 29 квітня 2015 року між ПАТ «УПБ» (продавець), з однієї сторони, та ПАТ «Банк «УК» (покупець), з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1253 (договір купівлі-продажу прав вимоги).

Пунктом 1.1 договору купівлі-продажу прав вимоги сторони погодили, що: «Права вимоги» означає всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. «Позичальник» означає позичальника за кредитним договором. «Кредитний договір» означає кожний договір про надання кредиту у будь-якій формі який зазначений у додатку І (Перелік договорів та купівельна ціна за правом вимоги), разом із усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до нього (якщо такі є). «Договір забезпечення» означає кожний договір застави та/або договір поруки та/або іпотечний договір, якщо такі укладались. «Загальна купівельна ціна» є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку І, та становить 21219621,54 грн (двадцять один мільйон двісті дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять одна гривня 54 копійки). «Купівельна ціна за право вимоги» означає суму, що визначена як «Купівельна ціна» у додатку І (Перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги) щодо кожного права вимоги.

Відповідно до підпунктів 3.1.1 та 3.1.2 пункту 3.1 договору купівлі-продажу прав вимоги, за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну Купівельну ціну в наступному порядку: 17700000,00 (сімнадцять мільйонів сімсот тисяч) гривень 00 копійок - не пізніше 30 квітня 2015 року на рахунок продавця № НОМЕР_1 у ПАТ «УПБ», МФО 300205, за умови передачі продавцем покупцю за актом приймання - передачі оригіналів кредитних договорів та договорів забезпечення; 3519621,54 (три мільйони п'ятсот дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять одна гривня) 54 копійки - не пізніше 15 травня 2015 року на рахунок продавця № 181967259 у ПАТ «УПБ», МФО 300205.

Розділом 7 договору купівлі-продажу прав вимоги передбачено право Продавця на зворотній викуп прав вимоги.

Відповідно до підпункті 7.1.1 та 7.1.2 пункту 7.1 договору купівлі-продажу прав вимоги, сторони погодили, що продавець може скористатися правом зворотного викупу у покупця прав вимоги, які є предметом цього договору та перелічені у додатку № 1 до цього договору, за наступних умов: виконання продавцем зобов'язань щодо опрацювання SWIFT-повідомлення покупця № ОРЕК4 від 29 квітня 2015 року щодо перерахування грошових коштів у розмір 100000,00 (сто тисяч доларів США 00 центів) дол. США не пізніше 14 травня 2015 року, сплативши покупцю загальну купівельну ціну у розмірі 21720935,62 (двадцять один мільйон сімсот двадцять тисяч дев'ятсот тридцять п'ять гривень) грн 62 коп. не пізніше 14 травня 2015 року.

Згідно з пунктом 7.5 договору купівлі-продажу прав вимоги, у випадку, якщо продавець не скористався правом зворотного викупу у відповідності до розділу 7 цього договору, сторони дійшли згоди, що покупець звільняється від обов'язку сплатити частину загальної купівельної ціни, передбаченої підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 цього договору, у розмірі 3519621,54 (три мільйони п'ятсот дев'ятнадцять тисяч шістсот двадцять одна) гривня 54 копійки. В цьому випадку, зобов'язання покупця щодо сплати загальної купівельної ціни вважатиметься виконаним належним чином та припинені у зв'язку з його повним і фактичним виконанням.

На виконання умов договору купівлі-продажу прав вимоги 30 квітня 2015 року між продавцем та покупцем було укладено акт приймання-передачі оригіналів кредитних договорів та договорів забезпечення та 30 квітня 2015 року покупцем було здійснено перерахування на користь продавця грошових коштів у сумі 17700000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 182295 від 30 квітня 2015 року.

Правлінням Національного банку України прийнято постанову від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28 травня 2015 року № 348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28 травня 2015 року прийнято рішення № 107 про запровадження з 29 травня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Український професійний банк».

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Пантіну Любов Олександрівну.

Тимчасову адміністрацію у ПАТ «УПБ» запроваджено строком на 3 місяці з 29 травня 2015 по 28 серпня 2015 року включно.

Листом-Повідомленням № 01-10/5090 від 28 вересня 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» Пантіна Любов Олександрівна повідомила позивача, що у відповідності до статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Уповноваженою особою було здійснено перевірку договору купівлі-продажу прав вимоги від 29 квітня 2015 року, за реєстровим № 1253, укладеного між ПАТ «Банк «УК» та ПАТ «УПБ» та виявлено, що вказаний договір є нікчемним з підстав, визначених пунктом 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

У касаційній скарзі Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ» вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що договір купівлі-продажу права вимоги, укладений між ПАТ «УПБ» та ПАТ «Банк «УК» має ознаки нікчемності, визначені пунктами 1, 2 та 7 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що було встановлено Уповноваженою особою Фонду під час перевірки. Зокрема, суди не надали правової оцінки тому, що на виконання умов спірного договору транзакції щодо перерахування коштів була вчинена у межах одного банку без використання консолідованого кореспондентського рахунку, відкритого в НБУ, як того вимагає Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, скаржник зазначає, що між сторонами спірного договору було проведено розрахунки з порушенням законодавства, що регулює порядок проведення розрахунків між суб'єктами господарської діяльності.

У касаційній скарзі ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» зазначає, що суди попередніх інстанцій не досліджено наявність укладених договорів на забезпечення прав вимоги за кредитними договорами, що забезпечують виконання позичальником. З посиланням на статті 546-548 ЦК України скаржник зазначає, що суди не надали належної правової оцінки тому, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Скаржник вважає, що недослідження зазначених обставин судами попередніх інстанцій призвело до хибних висновків щодо безнадійності відступлених прав вимоги та наданню неправильної оцінки звітів від 29 квітня 2015 року про незалежну оцінку права вимоги за кредитними договорами.

Від ПАТ «Банк «УК» надійшло заперечення на касаційну скаргу Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ», у якому зазначається, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року не відповідають, а викладені у касаційних скаргах доводи скаржників є частково обґрунтованими з огляду на наступне.

Розглядаючи дану справу та приймаючи рішення по суті позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що між сторонами існує публічно-правовий спір, у зв'язку з чим розгляд даної справи слід здійснювати за правилами адміністративного судочинства.

З такими висновками судів колегія не погоджується з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України).

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, або такий, що йому не суперечить

Помилковим є застосування статті 17 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є державний орган чи юридична особа публічного права, що здійснює функції суб'єкта владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин, оскільки визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 805/4506/16-а, від 27 червня 2018 року у справі № 815/6945/16.

У цій справі правовідносини стосуються дій та рішення Уповноваженої особи Фонду щодо визнання договору купівлі-продажу права вимоги, укладеного між ПАТ «Банк УК» та ТОВ «УПБ», нікчемними.

Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; Закон № 4452-VI) установлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами. Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих із джерел, визначених статтею 19 цього Закону; здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов'язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до частини п'ятої статті 34 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до частини другої статті 37 зазначеного Закону Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право, зокрема, вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, встановлених цим Законом.

За приписами частини першої статті 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, за змістом наведених правових норм на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Зі свого боку, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Так, діючи як орган управління банку, Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень мають право:

вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;

укладати від імені банку будь-які договори (вчиняти правочини), необхідні для забезпечення операційної діяльності банку, здійснення ним банківських та інших господарських операцій, з урахуванням вимог, установлених цим Законом;

продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону № 4452-VI, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду, у тому числі позови про винесення рішення, відповідно до якого боржник банку має надати інформацію про свої активи;

приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці з додержанням вимог законодавства України про працю та інше (статті 4, 37 Закону № 4452-VI).

Аналіз наведених норм чинного законодавства свідчить про те, що основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а пов'язані з управлінням банком у якості виконавчого органу (адміністрації).

Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16.

Вирішуючи питання про віднесення спору до юрисдикції адміністративного суду, слід ураховувати не лише суб'єктний склад правовідносин, які склалися між сторонами, а й сутність (характер) таких правовідносин.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Отже, спори, пов'язані з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку (в тому числі шляхом ліквідації), не тотожні зі справами щодо оскарження рішень Фонду, прийнятих у межах процедур виведення неплатоспроможного банку з ринку, зокрема, повідомлення про застосування наслідків нікчемності.

Оскільки позивач оскаржує рішення про застосування наслідків нікчемності правочинів, прийняте Уповноваженою особою Фонду не як суб'єктом владних повноважень, а як органом управління ПАТ «УПБ», що здійснює заходи із забезпечення збереження його активів і запобігання втрати майна та грошових коштів, такий спір не є публічно-правовим.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 910/24198/16.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Як убачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли між ПАТ «Банк «УК» та ПАТ «УПБ» в особі Уповноваженої особи Фонду, тобто між двома юридичними особами. Крім того, вказані правовідносини також стосуються прав та інтересів ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» та інших юридичних осіб, які є сторонами кредитних договорів, право вимоги за якими відступлено за спірним договором.

Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів (абзац 2 частини першої статті 2 ГПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктом 1 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін.

ГПК України (у редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб'єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб'єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 1, 10, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Намагання сторін вирішити спір про речове право на об'єкти нерухомого майна, використовуючи систему адміністративних судів, або розгляд адміністративними судами такого спору в порядку КАС України є помилковим.

Саме завдання Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики (статті 17 та 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») полягає у виправлені відповідних помилок.

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 823/217/17.

Колегія суддів також враховує, що у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Згідно з висновками Конституційного Суду України, що сформовані у рішенні від 09 вересня 2010 року № 19-рп/2010, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004). До таких механізмів належить структурована система судів і види судового провадження, встановлені державою. Судовий захист вважається найбільш дієвою гарантією відновлення порушених прав і свобод людини і громадянина.

В Україні систему судів утворено згідно з положеннями статей 6, 124, 125 Конституції України із застосуванням принципу спеціалізації з метою забезпечення найбільш ефективних механізмів захисту прав і свобод людини у відповідних правовідносинах.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що судова влада реалізується шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур (частина перша статті 5); суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення (частини перша статті 18). Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура. Процесуальними кодексами України встановлено неоднакову процедуру судового провадження щодо різних правовідносин.

На підставі положень Конституції України про судову спеціалізацію (частина перша статті 125) і про гарантування кожному права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55) в Україні утворено окрему систему судів адміністративної юрисдикції. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень визначено як безпосереднє завдання адміністративного судочинства (частина перша статті 2 КАС України). Адміністративне судочинство як спеціалізований вид судової діяльності стало тим конституційно і законодавчо закріпленим механізмом, що збільшив можливості людини для здійснення права на судовий захист від протиправних рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз вказаних норм Конституції та законів України дає підстави стверджувати, що розмежування юрисдикційних повноважень у межах спеціалізації судів підпорядковано гарантіям права кожної людини на ефективний судовий захист.

Згідно з положеннями частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Беручи до уваги наведене й ураховуючи суть спірних правовідносин, правовий статус учасників справи, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю, оскільки правовідносини у цій справі мають вирішуватися в порядку господарського судочинства.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов'язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Крім того, Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення від 25 лютого 1993 року у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France № 88/1991/340/413).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З огляду на це, колегія суддів дійшла до висновку про те, що касаційні скарга Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УПБ» та ТОВ «Тутковський Інтегровані Рішення» підлягають частковому задоволенню, судові рішення попередніх інстанцій скасуванню, а провадження у справі закриттю.

Керуючись статтями 238, 239, 341, 344, 349, 354, 355, 356, 359, пунктом 4 Перехідних положень КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Любові Олександрівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутковський Інтегровані Рішення» задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Український капітал» до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» Пантіної Любові Олександрівни, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання протиправним дій та рішення та скасування рішення закрити.

Роз'яснити, що спір може бути розглянуто за правилами господарського судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: М.І. Гриців

Н.В. Коваленко