Справа № 360/383/19
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2019-02-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

04 лютого 2019 року СєвєродонецькСправа № 360/383/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Тихонов І.В., перевіривши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення Сєвєродонецької міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Сєвєродонецької міської ради Луганської області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Сєвєродонецької міської ради VІІ скликання № 3020 від 09.01.2019 «Про достроково припинення договору оренди від 15.03.2017 року № 56 нежитлового приміщення з адресою: м. Сєвєродонецьк, бул. Дружби Народів 32, каб.34».

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі п. 1 частини 1 ст. 170 КАС України, з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка правильності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) відповідно до прийнятих або вчинених при здійсненні ними владних управлінських функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Натомість однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Разом з тим, участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою класифікації спору як публічно-правового. Однак не кожен спір за участю суб'єкта владних повноважень є публічно-правовим.

В даному ж випадку, як вбачається із матеріалів справи, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 15.03.2017 між громадянином ОСОБА_1, як народним депутатом України, та Сєвєродонецькою міською радою, в особі міського голови Казакова В.В., було укладено договір на оренду нежилого приміщення № 56, згідно до якого позивачу було передане у строкове платне користування нежиле приміщення за адресою: м. Сєвєродонецьк, бул. Дружби Народів 32, каб.34. 15.03.2017 між позивачем та відповідачем було укладено договір № 57 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю.

Згідно до додаткових угод від 18.12.2018 дію договорів № 56 та № 57 продовжено до 31.12.2019.

09.01.2019 відповідач прийняв рішення № 3020, яким вирішив вважати вищезазначені договори нікчемними та достроково припинити договір оренди від 15.03.2017 № 56 нежилого приміщення за адресою: м. Сєвєродонецьк, бул. Дружби Народів 32, каб.34.

Таким чином, предметом оскарження в межах даної справи є рішення органу місцевого самоврядування про дострокове припинення договору оренди нежилого приміщення, яке передане у строкове платне користування позивачу згідно договору від 15.03.2017 № 56.

Судом установлено, що підставою оскарження рішення Сєвєродонецької міської ради є доводи позивача про те, що цим рішенням порушується його право на користування майном, яке одержано ним за договором оренди.

Конституційний Суд України в рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні - це акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Органи місцевого самоврядування можуть бути як суб'єктами приватних правовідносин, так і суб'єктами публічних правовідносин. Причому правовий статус державних чи місцевих органів влади визначається виключно нормами публічного права, незалежно від того, які права публічно-правового характеру (цивільні чи публічні) вони мають намір реалізувати.

Статтею 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» установлено, що державну політику у сфері оренди здійснюють: органи місцевого самоврядування - щодо майна, яке перебуває в комунальній власності.

За змістом ст. 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендодавцями є: органами місцевого самоврядування які уповноважені управляти майном, яке перебуває у комунальній власності.

Суду звертає увагу, що у відносинах, які склалися між учасниками справи, міська рада як власник комунального майна вільна у виборі суб'єкта щодо передачі нежилого приміщення у строкове платне користування (оренда) у порядку, визначеному законом та не здійснює при цьому владні управлінські функції. Тому предметом позову є саме перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження майна та передачі відповідних прав щодо неї, що не є предметом розгляду за правилами КАС України.

Крім того, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення від 20 липня 2006 року по справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.Крім того, ЄСПЛ у рішенні від 12 жовтня 1978 року по справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що не є публічно - правовим спір за участю суб'єкта владних повноважень публічного права, з одного боку, та суб'єкта приватного права - фізичної особи, коли управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на створення, зміну або припинення цивільних прав громадянина. В даному випадку існує спір про право, хоча однією зі сторін у цьому виступає особа публічного права, а спірні правовідносини врегульовані нормами цивільного законодавства. У спірних правовідносинах реалізується не публічний, а приватний інтерес.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з ч. 6 ст. 170 КАС України, у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справ.

Одночасно, суд роз'яснює позивачу, що оскільки між позивачем та відповідачем виник приватний спір, який випливає не з публічно-правових, а із цивільних правовідносин, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 слід вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 170, 248, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання протиправним та скасування рішення Сєвєродонецької міської ради.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Роз'яснити позивачу, що з цим позовом він має право звернутися до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали разом із заявою та всіма додатками до неї надіслати позивачеві.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки передбаченіст.ст.293,295 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч.1 Перехідних положень КАС України.

СуддяІ.В. Тихонов