Справа № 1940/1342/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-01-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 рокуЛьвів№ 857/3561/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Пліша М.А.

суддів Макарика В.Я., Шинкар Т.І.

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року (головуючий суддя Мартиць О.І. м.Тернопіль, повний текст рішення складено 07.11.2018) у справі № 1940/1342/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до головного управління Державної фіскальної служби в Тернопільській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до головного управління Державної фіскальної служби в Тернопільській області в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Тернопільській області від 27.06.2018 року №0-1918, №0-1918 та №0-1918.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що оспорювані податкові повідомлення-рішення були сформовані внаслідок проведення відповідачем перерахунку сум податку з врахуванням економіко-планувальних зон. При цьому, суд посилається на підпункт 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, відповідно до якого платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо об'єктів нежитлової нерухомості, нарахованої суми податку. Однак, суд не з'ясував, чи звертався позивач із вказаною заявою до контролюючого органу. Вказана обставина, безумовно, має значення для справи, оскільки тільки на підставі заяви платника податку можна проводити перерахунок відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України. Позивач по справі із вказаною заявою не звертався.

Судом неправильно застосовано пп. 266.3.2 п. 266.7 статі 266 Податкового кодексу України. Вказаною нормою передбачено, що база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Щодо одного з об'єктів нерухомого майна - будівлі майстерні під літ. Б загальною площею 597,7 квадратних метри за адресою: АДРЕСА_2 відповідач обчислив базу оподаткування на підставі даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, а не Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак, суд прийшов до висновку, що це не є порушенням вимог податкового законодавства, оскільки Реєстр прав власності на нерухоме майно є складовою Державного реєстру прав на нерухоме майно. Зазначене мотивовано тим, що відповідно до пункту 21 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року №1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» пошук відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав, у тому числі в його невід'ємній архівній складовій частині здійснюється за одним або кількома ідентифікаторами.

Судом залишено поза увагою, що пунктом 40 зазначеного вище Порядку №1141 передбачено, що відомості невід'ємної архівної складової частини Державного реєстру прав використовуються державним реєстратором тільки під час проведення державної реєстрації прав для встановлення наявності (відсутності) записів про державну реєстрацію прав, їх обтяжень, у тому числі з метою їх перенесення до Державного реєстру прав та погашення у випадках, передбачених цим Порядком. Можливість використання вказаних відомостей в інших випадках не передбачено. Крім цього, відповідно до п. 4 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, інформація з цього реєстру містить актуальні на дату та час її надання відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, наявні в ньому, а також відомості (не завжди актуальні) з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав. Такими чином, актуальна інформація щодо дійсного власника об'єкта нерухомого майна міститься саме в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, в той час як записи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно є архівними записами щодо прав власності на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, суд розширив трактування п.п. 266.3.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, визнавши правомірним обчислення бази оподаткування на підставі даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, а не Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 2 статті 266 Податкового кодексу України не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Суд відмовився застосувати до спірних відносин дію вказаного пункту та мотивував таку відмову правовою позицією, зазначеною в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 №806/24/61/17 та №806/2676/17.

Однак, позивачем наводилися протилежні судові рішення Верховного суду у справах №822/2624/16 від 31.01.2018 року та №813/3803/16 від 10.04.2018 року. При цьому, останнє рішення ухвалене тією ж колегією суддів, що і рішення від15.05.2018 року, на які зіслався суд.

Відступаючи в рішенні від 15.05.2018 року від висновку щодо застосування норми права в рішеннях від 31.01.2018 року та від 10.04.2018 року, касаційний суд у складі колегії суддів не передав справу на розгляд адміністративної палати, тим самим прийняв таке рішення всупереч вимогам закону, та створив правову невизначеність.

Відповідно до підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового Кодексу України податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2. пункту 2 статті 266 Податкового кодексу України припускає неоднозначне (множинне) трактування прав платника податку-фізичної особи на пільгу. Підтвердженням чого є протилежні за змістом висновки Верховного суду, в тому числі однієї і тієї ж колегії суддів.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У справі «Щокін проти України» Європейський суд з прав людини у рішенні від 14.10.2010 року дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, в зв'язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Також, в рішенні «Серков проти України» (Зегкоу V. ІІкгаіпе) від 07.07.2011, заява № 766/05, ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Таким чином, незастосування судом до спірних відносин підпункту 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового Кодексу України є порушенням норм матеріального права.

Крім того апелянт зазначає, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 року № 1791-УІІІ встановлено, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки застосовуються з коефіцієнтом 0,5.

Враховуючи зазначені вище зміни до Податкового кодексу України Тернопільська міська рада 24.02.2017 року рішенням №7/14/23 внесла зміни до рішення міської ради від 30.06.2015р. №6/60/27 «Про місцеві податки і збори». Таким чином, до прийняття вказаних змін (24.02.2017 року) ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки відповідач мав застосовувати з коефіцієнтом 0,5.

Відповідач, та представлені ним розрахунки підтвердили факт незастосування контролюючим органом вказаного вище коефіцієнту 0,5, тобто фактично визнали та документально підтвердили порушення вимог пункту 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», однак суд прийшов до висновку про правомірність таких дій, оскільки податкові зобов'язання за вказаними об'єктами нерухомості визначено за базовий податковий (звітний) період який дорівнює календарному року відповідно.

Зазначена норма права судом застосована неправильно.

Податкове зобов'зання визначене податковим повідомленням-рішенням №05-1918 в розмірі 13547,87 грн. для нежитлового приміщення №4 за адресою: АДРЕСА_2 взагалі не відповідає обчисленню за жодною із ставок (із врахуванням коефіцієнту 0,5 чи без такого врахування), тобто допущена звичайна помилка в обчисленні. Однак суд залишив дану обставину поза увагою.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що з урахував п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України згідно якого питання встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) вирішують місцеві ради в межах повноважень визначених Кодексом Тернопільською міською радою прийнято рішення №6/60/27 від 30.06.2015, в яке внесено зміни рішеннями міської ради від 26.01.2016 №7/5/1, від 16.06.2016 №7/9/8, від 24.02.2017 №7/14/23, яким визначено встановити податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки:

- для об'єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб та юридичних осіб, ставки податку встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв.м. бази оподаткування відповідно до меж економіко-планувальних зон, затверджених рішенням міської ради від 12.07.2013 року №6/35/14 "Про грошову оцінку земель міста Тернополя", яке вступило в дію з першого січня 2017 року.

Згідно інформації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ОСОБА_1 на праві приватної власності наявне: нежитлове приміщення №4 за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 2236,9 кв.м.; нежитлове приміщення №5 за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 2323,2 кв.м.; будівля майстерні за адресою АДРЕСА_2 загальною площею 597,7 кв.м.

03.05.2018 року було сформовано та вручено платнику податкові повідомлення - рішення: №0-1918 на суму 71580,80грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за нежитлове приміщення №4 за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 2236,9 кв.м.; №0-1918 на суму 74342,40грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за нежитлове приміщення №5 за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 2323,2 кв.м. Відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Кодексу платники податку мають право звернутися з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо об'єктів нежитлової нерухомості, нарахованої суми податку.

Враховуючи, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 відносяться до 52-56 економіко-планувальних зон, по АДРЕСА_3 економіко-планувальних зон позивачу проведено перерахунок сум податку на нерухоме майно. В результаті перерахунку було сформовано нові податкові повідомлення-рішення, а саме: податкове повідомлення - рішення №0-1918 від 27.06.2018 на суму 35790,40 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за нежитлове приміщення №4 за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 2236,9 кв.м.; податкове повідомлення - рішення №0-1918 від 27.06.2018 на суму 37171,20 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за нежитлове приміщення №5 за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 2323,2кв.м.; податкове повідомлення - рішення №0-1918 від 27.06.2018 на суму 13547,87 грн. за платежем податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за нежитлове приміщення №4 за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 597,7кв.м.

Відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України суд першої інстанції вірно вважав, що попередні податкові повідомлення-рішення вважаються скасованими (відкликаними).

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 "Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно", цей Порядок визначає процедуру функціонування Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, його невід'ємної архівної складової частини та наповнення Державного реєстру прав відомостями про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про суб'єктів та об'єкти таких прав.

Розглядаючи спір судом першої інстанції правильно зазначено, що Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» дано визначення Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек, та зазначено що це невід'ємна архівна складова частина Державного реєстру прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 20 цієї ж Постанови Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 №1141 пошук відомостей у базі даних заяв про зареєстровані заяви у сфері державної реєстрації прав, судові рішення щодо заборони (зняття заборони) вчинення реєстраційних дій здійснюється за одним або кількома такими ідентифікаторами: реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна (у разі наявності відкритого розділу на об'єкт нерухомого майна); кадастровий номер земельної ділянки (у разі формування заяви щодо земельної ділянки); адреса об'єкта нерухомого майна (крім випадків формування заяви щодо земельної ділянки); реєстраційний номер заяви (у разі відкликання заяви). Пунктом 21 цієї ж Постанови передбачено, що пошук відомостей у Державному реєстрі прав про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав, у тому числі в його невід'ємній архівній складовій частині здійснюється за одним або кількома ідентифікаторами, передбаченими абзацами другим - четвертим пункту 20 цього Порядку.

Оскільки Реєстр прав власності на нерухоме майно, Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек це складова Державного реєстру прав на нерухоме майно, то суд першої інстанції вірно вважав, що використання інформації з даного Реєстру не являється порушенням жодної з вимог податкового законодавства.

Крім того судом першої інстанції правильно враховано, що згідно ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України). Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Підпунктом «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об'єктів нерухомості, які не є об'єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об'єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Буквальний аналіз пункту «є» згаданої свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб'єкта власності.

Згідно підпункту 14.1.1291. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»). Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості». До будівель промисловості відносяться об'єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції. Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар'єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

З огляду на вказані положення законодавства, суд першої інстанції з чим погоджується колегія суддів, дійшов підставного висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов'язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15.05.2018 №806/24/61/17 та №806/2676/17.

З врахуванням викладеного суд першої інстанції правильно вважав, що об'єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Також, не заслуговують на увагу посилання апелянта на невірне застосування податковим органом коефіцієнтів, оскільки, як правильно вказав суд першої інстанції, що податкові зобов'язання за вказаними об'єктами нерухомості визначено за базовий податковий (звітний) період який дорівнює календарному року відповідно до норм підпункту 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що податкові повідомлення-рішення від 27.06.2018 №0-1918, №0-1918 та №0-1918 відповідають вимогам закону.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

керуючись ч.3 ст.243, ст.308, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2018 року у справі № 1940/1342/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М. А. Пліш
судді В. Я. Макарик
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 06.02.19