Справа № 559/2613/16-а
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2019 рокуЛьвів№ 857/1319/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ІльчишинН.В.,

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області на постанову Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27грудня 2016 року(прийняте у м.Дубно суддею Ралець Р.В.) в адміністративній справі № 559/2613/16-а за позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області із вказаним позовом та просила:

- визнати протиправними дії управління Пенсійного Фонду України в Дубенському районі Рівненської області (далі - УПФУ в Дубенському районі) щодо відмови їй в перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати та зобов'язати провести перерахунок пенсії, виходячи з розрахунку 90 відсотків від суми щомісячного заробітку згідно довідки прокуратури Рівненської області №18-358 вих-16 від 31.08.2012, починаючи з 22 липня 2015 року та скасувати, як незаконне, розпорядження управління №170438 від 13.11.2012 в частині здійснення з 01.07.2012 року перерахунку пенсії за вислугу років із розміру 80 відсотків від суми заробітної плати;

- визнати протиправними дії УПФУ в Дубенському районі щодо відмови їй у проведенні перерахунку пенсії за вислугу років в розмірі 90 відсотків середньомісячної (чинної) заробітної плати відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-VІІ (далі - Закон № 1789-VІІ), виходячи з розрахунку 90 відсотків розміру середньомісячної заробітної плати, визначеного у довідці прокуратури Рівненської області №18-427 від 19.07.2016, з урахуванням проведених виплат, без обмеження її максимального розміру та здійснювати відповідні виплати починаючи з 01 грудня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебуваючи в УПФУ в Дубенському районі на пенсійному обліку, отримувала призначену пенсію за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закон № 1789-VІІ (у редакції Закону №2663 від 12.07.2001 року; чинній на час призначення пенсії), виходячи з розрахунку 90 відсотків розміру середньомісячної заробітної плати, визначеного у відповідній довідці прокуратури Рівненської області, до якої включались всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 року «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01 грудня 2015 року змінилася заробітна плата працівників прокуратури, у зв'язку з чим вона звернулася до відповідача з письмовою заявою щодо здійснення перерахунку пенсії, проте у перерахунку пенсії їй було відмовлено.

Постановою Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії УПФУ в Дубенському районі щодо відмови ОСОБА_2 у проведенні перерахунку пенсії,у зв'язку з підвищенням заробітної плати.

Зобов'язано УПФУ в Дубенському районі провести перерахунок ОСОБА_2 призначеної пенсії за вислугу років, виходячи з розрахунку 90 відсотків від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати, відповідно до довідки Рівненської обласної прокуратури № 18-427 вих.-16 від 19.07.2016, без обмеження її максимального розміру, починаючи із 01 грудня 2015 року та здійснити відповідні виплати.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою в частині задоволених вимог, її оскаржило УПФУ в Дубенському районі, яке вважає, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Тому просило скасувати постанову суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на час звернення позивача до управління із заявою про перерахунок пенсії норма статті 50-1 Закону №1789-ХІІ втратила чинність.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв'язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 призначено пенсію відповідно до статті 50-1 Закону №1789-XII(у редакції, чинній на час призначення пенсії) в розмірі 90 відсотків від чинної на той час заробітної плати на посаді прокурора.

20.07.2016 позивач звернулася до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії на підставі статті 50-1Закону №1789-XII, надавши довідку прокуратури Рівненської області №18-427 від 19.07.2016.

Відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі за №41/02-20-Т від 22 липня 2016 року у перерахунку пенсії було відмовлено, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України, в т.ч. Закону України «Про прокуратуру»(а.с.14-15).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що право на перерахунок пенсії надано позивачу з моменту призначення пенсії і на підставі чинного на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило статті 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного.

Пенсійне забезпечення працівників прокуратури станом на момент призначення пенсії позивачу урегульовувалося статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ, відповідно до якої, обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівниками виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Проте, положення статті 50-1 Закону №1789, які визначали умови та порядок перерахунку пенсії працівникам прокуратури у зв'язку з підвищенням заробітної плати, втратили чинність з дня набрання чинності Законом №1697, а саме - з 15.07.2015 і на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії діяла норма закону, яка передбачала, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України (пункт 20 статті 86 Закону № 1697-VII).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 р. №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно вирішено питання дії закону в часі.

Щодо доводів позивача про те, що конституційні права та свободи людини не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 р. № 20-рп/2011 передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Така позиція узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Крім того, враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 р., де зазначено, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок пенсії відповідно до статті 50-1 Закону №1789-XII, оскільки станом на день звернення позивача із заявою про перерахунок Кабінетом Міністрів України не було визначено умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, а тому у відповідача була відсутня законодавча основа для здійснення такого перерахунку.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19.04.2018 у справі за № 677/536/16-а.

За таких обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апелянта є підставними, оскільки рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права; відповідач у спірних правовідносинах діяв правомірно, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.229, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області задовольнити.

Постанову Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 27 грудня 2016 року в адміністративній справі № 559/2613/16-а скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Дубенському районі Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п'ятої статті 328 КАС.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова в повному обсязі складена 06 лютого 2019 року.